Alfonso V (Aragonia)

Alfonso V (esp., katal. Alfons el Magnànim; ital. Alfonso di Trastámara, detto il Magnanimo) ; (1396 – 27. kesäkuuta 1458) oli Aragonian, Valencian, Mallorcan, Sardinian, Korsikan ja Sisilian kuningas sekä Barcelonan kreivi vuosina 1416–1458 ja Napolin kuningas (Alfonso I) vuosina 1442–1458.

Hänen sotaretkensä Italiassa ja muualla Välimeren keskiosissa tekivät hänestä yhden aikansa kuuluisimmista miehistä. Valloitettuaan Napolin kuningaskunnan hän siirsi hovinsa sinne. Hänen hallitsemiaan alueita kutsutaan nimellä Aragonian kruunu.

 Suku ja koulutus 
Alfonson vanhemmat olivat Aragonian kuningas Ferdinand I ja kreivitär Leonor de Alburquerque (1374–1435). Hän edusti Barcelonan kreivien vanhaa sukuhaaraa naislinjan kautta ja polveutui isänsä puolelta kastilialaisesta Trastámaran suvusta. Hänellä oli kuusi sisarusta, joista hän oli vanhin. Nuoremmasta veljestä Juhana II:sta (1398–1479) tuli seuraava Aragonian kuningas; Leonor de Aragon (1402–1445) avioitui Portugalin kuningas Edvard I:n kanssa ja Maria de Aragon (1403–1445) avioitui serkkunsa Kastilian kuningas Juhana II:n kanssa.

Alfonso syntyi ja kasvoi loistokkaassa Kastilian hovissa Medina del Campossa. Hänen ollessaan 16-vuotias hänen isästään tuli Aragonian kuningas, jonne hän muutti myös itse asumaan. Hänet perehdytettiin uskonnon ja moraalin periaatteisiin geometrian, tähtitieteen ja erityisesti latinan ja kieliopin oppituntien avulla. Hänen hovikasvatuksessaan korostuivat fyysiset ja sotilaalliset harjoitukset ja ennen kaikkea metsästys, jota hän rakasti.

 Avioliitto 
Hän avioitui vuonna 1415 serkkunsa, Kastilian infanta María de Castillan (1401–1458), Kastilian kuningas Henrik III:n ja Catalina de Lancasterin tyttären kanssa. Avioliitto jäi lapsettomaksi, ja he asuivat erillään useita vuosikymmeniä. Avioliiton epäonnistuminen voi selittää Alfonson haluttomuuden palata Pyreneitten niemimaan kuningaskuntiinsa valloitettuaan Napolin kuningaskunnan, jonne hänen rakastajattarensa Lucrezia de Alagno kannusti häntä jäämään.

Hänen rakastajattarensa oli Gueraldona Carlino, jonka kanssa hän sai poikansa Fernandon, Isabella Lazzarini: Ferdinando I  Enciclopedia machiavelliana (2014), Treccani. Viitattu 28.9.2023. toisten tietojen mukaan myös Lucrezia de Alagno. Kuningas ei ollut voinut mennä naimisiin hänen kanssaan, koska paavi Calixtus III kieltäytyi hänen vaatimuksistaan ​​mitätöidä avioliitto, jonka Alfonso oli solminut serkkunsa María de Castillon kanssa.
pienoiskuva|Alfonso d'Aragonan muotokuva, Pisanellon piirros

 Kuningas 
Hän seurasi isäänsä Aragonian kuninkaana vuonna 1416, ja hallituskautensa alussa hänellä oli poliittisia vaikeuksia sekä katalaanien että aragonialaisten kanssa, koska hän piti palveluksessaan joitakin kastilialaisia ​​neuvonantajia ja riisti Aragonian korkeimman lainvalvojan, justician aseman.

Alfonso jatkoi valtaannousustaan ​​lähtien perinteistä aragonialaista Välimeren laajentumispolitiikkaa. Hän lähti vuonna 1420 laivaston kanssa rauhoittamaan Sardinian kuningaskuntaa ja Sisilian kuningaskuntaa sekä hyökkäämään genovalaisten hallitsemaan Korsikaan. Napolin kuningatar Jeanne II pyysi hänen apuaan Ranskan kuningas Ludvig III Anjouta vastaan ​​ja otti hänet pojakseen ja perillisekseen. Alfonso otettiin vapauttajana vastaan ​​Napolissa 5. heinäkuuta 1421, mutta kuningattaren ailahteleva luonne, joka pian sen jälkeen alkoi tehdä lähentymisiä Ludvig III:tta kohtaan, pakotti Alfonsin vuonna 1423 palaamaan Kataloniaan hakemaan vahvistuksia.
pienoiskuva|Napolin kuningas Alfonso I, Mino da Fiesole (attr.)
pienoiskuva|Castel Nuovon riemukaari Napolissa
Puututtuaan Kastilian sisäpolitiikkaan puolustaakseen veljiensä Henrikin ja Johanneksen etuja lähes sisällissodassa Juhana II:n heikon hallinnon aikana, Alfonso suuntasi jälleen Italiaan, josta hän ei koskaan palannut takaisin. Hän sai houkuttelevia tarjouksia vuonna 1432 puuttua uudelleen Napolin valtapolitiikkaan ja vietti kaksi vuotta Sisiliassa laivastonsa ja armeijansa valmistelemisessa. Hänen tilaisuutensa näytti tulevan vuonna 1435 Ludvig III Anjoun ja kuningatar Johanna II:n kuoleman jälkeen, mutta saartaessaan Gaetan satamaa, tärkeää linnoitusta, josta hyökätä Napoliin, genovalainen laivue voitti hänet Ponzan saaren edustalla. Alfonso vangittiin monien muiden kanssa ja lähetettiin vankiksi Genovaan ja sitten Milanoon, jonka herttua Filippo Maria Visconti hallitsi molempia kaupunkeja. Alfonso kuitenkin  suostutteli raivoisan ja viekkaan vangitsijansa päästämään hänet vapaaksi, tekemällä selväksi, että Milanon oli etujen mukaista olla estämättä aragonialaisille tarkoitettujen joukojen voittoa Napolissa.

Hän jatkoi taisteluaan Napolista Venetsiaa, Firenzeä ja Kirkkovaltiota vastaan. Hän valloitti armeijoineen Napolin 2. kesäkuuta 1442 ja siirsi hovinsa sinne pysyvästi vuonna 1443. Siitä tuli loistava taiteen ja kulttuurin keskus, jota ruokkivat italialaisen renessanssin ja espanjalaisen gotiikan taiteen vaikutuksen hedelmällinen vuorovaikutus ja joka muodosti kulttuurisen sillan läntisen Välimeren kahden niemimaan välille.

Kuten todellinen renessanssiruhtinas hän suosi kirjailijoita, joihin hän luotti maineensa säilyttämisen suhteen jälkipolville. Hänen omistautumisensa antiikin klassikoille oli poikkeuksellista jo tuolloin. Hän pysäytti armeijansa roomalaisen kirjailijan syntymäpaikan edessä kunnioittakseen tätä, vei Liviuksen tai Caesarin teoksia mukanaan sotaretkilleen, eikä hänen ylistyslaulunsa kirjoittaja Panormita pitänyt uskomattomana valheena sanoa, että kuningas parani sairaudesta kun tälle luettiin muutama sivu Quintus Curtius Rufusta. Klassikot eivät olleet kuitenkaan jalostaneet hänen makuaan, koska häntä huvitti laittaa hoviinsa parveilevat vaeltavat oppineet solvaamaan toisiaan sanoinkuvaamattoman törkeissä latinankielisissä herjaamis yhteenotoissa, jotka olivat tuolloin muodissa. Hänen palveluksessaan oli muun muassa runoilija ja kronikoitsija Antonio Beccadelli.  

Alfonso harjoitti paljon diplomaattista ja sotilaallista toimintaa Afrikassa, Balkanilla ja itäisellä Välimerellä suojellakseen kaupankäyntiään idän kanssa ja osallistuakseen kristikunnan puolustamiseen turkkilaisia ​​vastaan. Hän auttoi Johanniittain ritarikuntaa puolustamaan Rhodosta; liittoutui Unkarin (1444), Serbian (1447) ja Abessinian (1450) kanssa ja taisteli Egyptiä vastaan ​​vuosina 1453–1454. Hän ei ollut kuitenkaan tarpeeksi vahva estääkseen Konstantinopolin valloitusta vuonna 1453.
pienoiskuva|Alfonso I:n tilaama tuntien kirja eli rukouskirja, Castelnuovo Scriptorium di Napoli n. 1450
Samaan aikaan hänen Espanjan hallintoalueensa kärsivät vakavista levottomuuksista, jotka johtuivat sosiaalisista ja taloudellisista jännitteistä, joihin hänen sijaishallitsijansa kuningatar María ja veli Juan de Navarra eivät löytäneet ratkaisua. Kataloniassa talonpoikaisväestö pyrki voimakkaasti vapautumaan feodaalisista maksuista ja sai jonkin verran tukea kruunulta. Mallorcalla kansannousu, joka johti taisteluihin saaren pääkaupungin ja maaseutuväestön välillä jouduttiin murskaamaan Napolista lähetetyillä joukoilla. Barcelonassa vakava luokkataistelu aiheutti niin paljon levottomuuksia kaupungissa, että Alfonso uudisti kaupunginhallintoa sallien julkisten virkojen jakamisen arvalla. Samaan aikaan satunnainen sota Kastilian kanssa sekä köyhdytti Aragonian kuningaskuntaa että riisti Alfonsolta ja hänen suvultaan esi-isien maaomaisuuden Kastiliassa. Vain kukoistava talousalue Valencia selvisi kriisistä vahingoittumattomana. 

Alfonso ei perustanut mitään kaupunkia, asutusta tai instituutiota, ja valloitettuaan Napolin vuonna 1442 häntä hallitsivat hänen palkkasoturinsa, ja yhtä lailla kuin palkkakirjailijatkin. Espanjan alueita hallitsi hänen puolestaan ​​veli Juhana II. Hän jätti Napolin aviottomalle pojalleen Ferdinandille; hänen perimänsä Sisilia ja Sardinia menivät veli Juhanalle.pienoiskuva|Aragonian kruunu eli Alfonso I:n valtakunta vuonna 1443

 Perintö 
Alfonso oli hyökkäämässä joukkoineen Genovaan, joka oli äskettäin antautunut ranskalaisille, kun kuolema yllätti hänet Ovon linnassa Napolissa kesäkuussa 1458. Napolin kuningaskunnassa häntä seurasi hänen avioton poikansa Ferrante (Ferdinand I) ja muissa osavaltioissa hänen veljensä Juan de Navarre (tuleva Aragonian kuningas Juhana II), joka oli ollut Navarran kuningas vuodesta 1425.
 Jälkeläiset 
Alfonso V:llä ei ollut lapsia puolisonsa kuningatar Marían kanssa. Heidän 43 avioliittovuodesta ​​Alfonso vietti noin 30 vuotta Italiassa, poissa vaimonsa luota. Hänellä oli neljä lasta rakastajattariensa kanssa.

Suhteesta Gueraldona Carlinon kanssa:

 Ferdinand I, joka tunnettiin nimellä Ferrante (1423–1494), Napolin kuningas. Avioitui kaksi kertaa ja sai lukuisia lapsia: aviollisia kahdeksan ja aviottomia ainakin kaksitoista;
 Maria d'Aragona (k. 1449), avioitui Ferraran herttua Leonello d'Esten kanssa, ei jälkeläisiä
 Eleonora d'Aragona (k. 1474), avioitui 1444 Rossanon prinssi Marino Marzanon kanssa, heillä oli kuusi lasta

Hänellä oli myös avioton tytär Ippolita Guidicin kanssa:

 Colia de' Giudici (k. n. 1474). Hänet kasvatettiin Giovanni de' Giudicin, äitinsä laillisen aviomiehen oletettuna tyttärenä. Avioitui Emanuele d'Appianon, Piombinon herran ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan paladiinikreivin kanssa vuonna 1441, heille syntyivät poika Jacopo III Appiano ja tytär Polissena.

 Perintö 
Alfonson kuoltua Aragonian kruunu siirtyi hänen veljelleen Juhana II:lle. Napolin kuninkaaksi tuli Alfonson tunnustamama avioton poika Ferdinand I.Ferdinand I  Encyclopædia Britannica Online. Viitattu 28.9.2023. 

Sekä hänen aikansa että seuraavan sukupolven kirjailijat ylistivät, kunnioittivat ja ihailivat Alfonsoa. Jälkimmäiset olivat hänelle edelleen riittävän läheisiä ammentaakseen elävästä perinteestä, mutta he olivat vapaita aikalaistensa imartelun halusta. Alfonsin puolustajiin kuuluivat italialaiset humanistitutkijat Antonio Beccadelli, Aeneas Sylvius Piccolomini (paavi Pius II), Vespasiano da Bisticci ja Giovanni Pontano. He ylistivät Alfonsoa tämän humanistisesta koulutuksesta ​​ja rakkaudesta ​​kirjoihin ja kuvataiteisiin, tämän metsästyksen, tanssin, turnajaisten ja hyvien vaatteiden harrastamisesta sekä hyväntekeväisyydestä, armollisuudesta ​​ja syvästä uskonnollisuudesta. Jotkut tutkijat ovat pitäneet häntä loistavana renessanssiruhtinaana ja suurena hallitsijana, mutta yleisesti ottaen nykyajan espanjalaiset historioitsijat ovat vähemmän innostuneita Alfonsosta ja syyttävät häntä siitä, että hän vietti aikaa rakkausseikkailuilla Napolissa ja laiminlöi velvollisuuksiaan Pyreneiden niemimaan alueillaan.

 Lähteet 

Luokka:Aragonian hallitsijat‎
Luokka:Napolin hallitsijat
Luokka:Vuonna 1396 syntyneet
Luokka:Vuonna 1458 kuolleet