Merimies

Merimies on laivalla työskentelevän henkilön ammattinimike. Merimiehet eli laivaväki osallistuvat laivan kuljettamiseen ja kunnossapitoon tai taloustoimiin laivalla. Kullakin aluksella on oltava miehitystodistus, jossa mainitaan vaatimukset laivaväen koolle ja kokemukselle. Merimiehet osoittavat pätevyytensä viranomaisen myöntämällä pätevyyskirjalla, jonka saamiseen tarvitaan paitsi sopiva koulutus myös riittävä kokemus. Suomessa pätevyyskirjoja myöntää Liikenteen turvallisuusvirasto.

Vaikka toisaalta erotetaan miehistö ja päällystö, voidaan yleiskäsitteellä merimies viitata niin matruusiin, naispuoliseen kapteeniin kuin kokkiinkin. Sen sijaan esimerkiksi pelkästään satamassa laivaa huoltavat henkilöt eivät kuulu merimiehiin. Termeillä merenkulkija ja merenkävijä häivytetään haluttaessa se näkökulma, että laivoilla on perinteisesti palvellut nimenomaan miehiä.Nieminen 2003, 31.

 Työ ja elämä laivalla 
pienoiskuva|Merimiehiä laivan komentosillalla.
pienoiskuva|oikea|Italialaisille merimiehille omistettu patsas Italian Liguriassa.

Laivalle merimieheksi värväytymistä kutsutaan pestautumiseksi. Laivan näkökulmasta voidaan puhua myös miehistön mönsträämisestä.
Usein on pestauduttu suoraan satamassa olevaan laivaan, jossa on kuultu olevan merimiehen vakansseja.Nieminen 2003, 20. Miehistötarpeesta on voitu kuuluttaa ja pestuutilaisuuksia pitää kirkonmäellä sunnuntaisin.Järäinen 2006, 58.
Virallisempia rekrytointikanavia ovat olleet satamakonttorit ja merimiesten ammattiliittojen (Suomessa Suomen Merimies-Unioni ry) organisoima työnvälitys. Paikkojen jako laivoille on perustunut ilmoitettuun tarpeeseen ja pestiä odottavien merimiesten jonotuslistoihin.

Tavallista on aiemmin ollut, että merimies on aloittanut uransa ”stand-by”-työläisenä, kun laivaa on satamassa varusteltu matkaa varten. Tie merimieheksi on usein alkanut aputehtävistä. Merille on ensi kertaa lähdetty laivapoikana, ”kajuut'poikana”, ”messikallena”, kokkipoikana ja jungmannina.Järäinen 2006, 59.

Merimiesten pestautuminen ei ole aina perustunut vapaaehtoisuuteen. Shanghaijaamisella tarkoitetaan menettelyä, jossa merimies juotetaan humalaan tai huumataan, ja tässä tilassa hänet viedään väkisin alukseen, jossa hän herää vasta avomerellä ainoana mahdollisuutenaan ryhtyä työhön laivalla.Nieminen 2003, 36, 46–47.

 Laivan yhteisö ja tavoille oppiminen 
Laivan henkilöstö on perinteisesti muodostanut tiukan hierarkkisen rakenteen. Hierarkian ylimpänä on aluksen päällikkö, alimpana puolestaan miehistön ensikertalaiset, ”ensimmäisen reissun pojat”. Järäinen 2006, 64
Ammattimiehet sijoittuvat tavallisten merimiesten ja päällystön väliin. Näitä ovat esimerkiksi kirvesmies eli timpuri ja pursimies, purjelaivoilla myös purjeentekijä eli seilimaakari.

Laivan yhteisöön ja sen tavoille totuttaminen saattaa olla kovakourainenkin. Knuutilan haastattelema merimies kuvaa, kuinka hänet 16-vuotiaana messikallena komennettiin hakkaamaan ruostetta telakoidun laivan keulasta ”narutellingin” varassa. Kun hänen huomattiin pelkäävän, ilmoittivat puosu ja yliperämies tietävänsä, miten pelko katoaa. Nuorukaista lyötiin kahta puolen korville. ”Ajattelin, että ainoa paikka, missä selviän hengissä, on tellinki pakan alla. Painuin sinne saman tien ja huomaamattani rupesin hakkaamaan ruostetta. Eikä pelosta ollut tietoakaan. Ne löivät niin taitavasti, ettei tullut vammoja.”Knuutila 2006, 6 Vastaavista kokemuksista ovat kertoneet myös Järäisen (2006) haastattelemat ja kirjallisuudesta siteeraamat merimiehet.

 Vahtijärjestelmä 
Merellä oltaessa laiva jatkaa kulkuaan pääsääntöisesti vuorokauden ympäri. Tämän mahdollistamiseksi käytetään vahtivuoroiksi tai vahdeiksi kutsuttua vuorotyöjärjestelmää. 4:4-järjestelmässä merimies on neljä tuntia vahdissa ja sen jälkeen neljä tuntia vapaana, 4:8-järjestelmässä neljän tunnin vahtivuoroa seuraa kahdeksan tunnin vapaavahti. 4:4-vahtijärjestelmän tekee raskaaksi mm. se, ettei mahdollisuutta pitkään yhtämittaiseen uneen ole. Miesten ruokailu sekä omista varusteista ja hygieniasta huolehtiminen on voitu ajoittaa tapahtuvaksi nimenomaan vapaavahdilla.Lavón 1994, 6, 25

 Elämä satamissa 
Satama on perinteisesti merkinnyt eristetyn ja sidotun laivassaolon jälkeen merimiehelle vapautta sekä rajatusta tilasta että siihen liittyvästä sosiaalisesta kontrollista.

Lastin käsittely kuuluu suurelta osin satamatyöntekijöille, joten aiemmin merimiehille jäi satamassa runsaasti vapaata aikaa. 
Kappaletavaraliikenteen ja sen myötä perinteisen merimieselämän mullisti standardikokoisen kuljetussäiliön eli kontin käyttöönotto. Aikaisempaan käsin ja nostureilla tapahtuneeseen lastin käsittelyyn verrattuna laivojen lastaus- ja purkuajat satamissa ovat lyhentyneet viikoista tai jopa kuukausista tunteihin ja päiviin 1970-luvulta lähtien. Merimiesten elämänmuodosta pitempi oleskelu satamissa ja satamakaupungeissa on tämän muutoksen myötä vähentynyt tai lähes poistunut.Nieminen 2003, 26–27

Satamissaoloaikojen ollessa vielä pitkiä saattoi merimiehen satama-aikaan kuulua keskeisinä elementteinä merimieskapakka, halpa hotelli, ilotalo ja merimieskirkko sekä mahdollisesti putka. Nämä elementit tulevat esiin sekä merimiesten muistelmissa että tutkimuksen havaintoina.Nieminen 2003, 40–44

 Merimieskulttuuri ja -romantiikka 
Merimiehet muodostavat liikkuvan ihmisryhmän, jota voidaan verrata mm. siirtolaisiin, paimentolaisiin, pakolaisiin sekä kiertäviin taiteilijoihin. Entisaikojen merimiesten kaltaisen miesyhteisön omine piirteineen ja järjestelmineen ovat muodostaneet myös kulkurit eli hobot. Näillä ryhmillä on omanlaisensa valtakulttuurista poikkeavat, erityisesti merimiehillä jopa globaalisti levittäytyneet kulttuurit.Nieminen 2003, 32–33

Merimieheksi ryhtymiseen voi olla esimerkiksi seuraavia syitä: (1) taloudellinen pakko, (2) suvun tai perheen perinteet, (3) halu nähdä maailmaa ja (4) pako henkilökohtaisista vaikeuksista maissa.Järäinen 2006, 56-57;Nieminen 2003, 36–37.

Merimiesromantiikan merimiehet itse ovat monissa tapauksissa kokeneet viihteen tuotteeksi, toisaalta sen olemassaolosta todistavat merimiesten ja paikallisten naisten avioliitot.

 Merimiesten toimia  
Laivaväki jaetaan ryhmiin aseman ja toimialan perusteella. Laivan päällystöä ovat päällikkö, konepäällikkö, perämies, konemestari, sähkömestari ja kokkistuertti. Alipäällystöön kuuluvat esimerkiksi sähköasentaja, pursimies ja korjausmies. He valvovat alaistensa töitä työnjohtajina tai ovat erikoismiehiä kuitenkaan kuulumatta päällystöön. Muu laivaväki kuuluu miehistöön.

Höyry- ja moottorialusten yleistymisestä lähtien merimiehet on perinteisesti jaettu karkeasti kansimiehiin ja konemiehiin. Käytännössä jaottelu on kuitenkin, varsinkin matkustaja-alukset huomioon ottaen, tiheämpi. Merimies-lehdessä julkaistu merimiesten virallisten ammattinimikkeiden jaottelu vuodelta 1978 tunnistaa taulukossa esitetyt ryhmät, joiden lisäksi mainitaan ryhmä ”muut ammatit”Nieminen 2003, 31:

 kansimiehistö  konemiehistö konepajatyö sähkötyö taloustyön johto  kassa (myynti) keittiötyö keittiöalan aputyö toimistotyö  tarjoilutyö siivoustyöt hygienia

 Perämiehet ja muu kansihenkilöstö 
Kansihenkilöstöön kuuluvien ammattinimikkeitä perämies, pursimies, kirvesmies, matruusi ja puolimatruusi.

 Konehenkilöstö 
Konepäällikön lisäksi konehenkilöstöön kuuluvien ammattinimikkeitä ovat konemestari, sähkömestari, donkeymies, laivasähkömies, korjausmies ja moottorimies.

Höyrylaivoissa toimivat myös lämmittäjä ja tämän alaisuudessa kolilemppaajana (hiilenheittäjänä) lemppari eli trimmari.

 Taloushenkilöstö 
Taloushenkilöstöön kuuluvien ammattinimikkeitä ovat talousesimies eli stuertti, laivakokki, talousapulainen sekä matkustaja-aluksilla myös intendentti, purseri, hovimestari ja monet muut hotelli- ja ravintola-alan ammattinimikkeet.

 Ammattiliitot 
Suomalaisten merimiesten etuja valvoo Suomen Merimies-Unioni.

 Katso myös 
 Matruusi
 Merikapteeni
 Luotsi

 Lähteet 
 FINLEX: Asetus aluksen miehityksestä, laivaväen pätevyydestä ja vahdinpidosta 19.12.1997/1256






 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit