Demokraattisen rauhan teoria

Demokraattisen rauhan teoria (myös liberaalinen rauhateoriaMichael Doyle in his pioneering work, "Kant, Liberal Legacies, and Foreign Affairs", Philosophy and Public Affairs (1983) 205, 207-208, applied the theory to what he called "Liberal states" which he defined as "States with some form of representative democracy, a market economy based on private property rights, and constitutional protections of civil and political rights." The theory is sometimes called the "Liberal peace theory" For example, Clemens Jr., Walter C. Complexity Theory as a Tool for Understanding and Coping with Ethnic Conflict and Development Issues in Post-Soviet Eurasia. International Journal of Peace Studies. ) on kansainvälisten suhteiden tutkimuksen teoria, jonka mukaan demokraattiset valtiot eivät koskaan tai lähes koskaan käy sotaa keskenään.  Teorian mukaan maailman demokratisoituminen on siis vastaus sodan ongelmaanForsberg, Pursiainen 2015, s. 311Hakovirta 2012, s. 206. Demokraattisen rauhan teoria on kuulunut 1990-luvulta lähtien oppialan puhutuimpiin teorioihinHakovirta 2012, s. 205, ja sen on myös väitetty olevan yksi parhaiten kokemusperäisesti todistetuista laeista kansainvälisten suhteiden tutkimuksessaForsberg, Pursiainen 2015, s. 309.

Demokraattisen rauhan teorian piirissä on annettu sekä rakenteellisia että normatiivisia selityksiä sille, miksi demokratiat eivät sodi keskenään. Rakenteellisten selitysten mukaan syynä on demokratian edustuskselliset instituutiot, joiden ominaisuudet tekevät vallanpitäjien arvostelun ja vallanvaihdon helpoksi. Oletuksena on, että äänestäjäkunta on vastahakoinen maksamaan sodasta ja ottamaan sen riskejä niskoilleen, mikä hillitsee päätöksentekijöiden halua ryhtyä sotaan. Normatiivisten selitysten mukaan syynä ovat demokratioiden jakamat liberaalit arvot, jotka itsessään rohkaisevat väkivallattomaan konfliktiratkaisuun.Forsberg, Pursiainen 2015, s. 310 Teorian monet nykyiset kannattajat ovat korostaneet keskustelun alaa laajentaen, ettei kysymys ole vain demokratioiden rauhanomaisuudesta vaan laajemmasta asiakokonaisuudesta, johon kuuluvat demokratia, ihmisoikeudet ja taloudellinen kehitys. Demokraattisen rauhan teoriassa viitataan usein nimenomaan liberaaliin demokratiaan teorian kohteena.

 Teorian historia 
Demokraattisen rauhan teoria juontaa juurensa Immanuel Kantin poliittiseen filosofiaan, vaikkakin Kant puhui demokratioiden sijaan tasavaltalaisista valtioista, joissa toimeenpanovalta oli erotettu lainsäädäntövallasta.

Yhdysvallat ryhtyi kylmän sodan päättymisen jälkeen muiden länsimaiden myötäillessä määrätietoisesti edistämään maailman demokratisoitumista. Esimerkiksi Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton totesi vuonna 1994, että demokratian edistamisen tukeminen on paras strategia turvallisuuden varmistamiseksi ja kestävän rauhan rakentamiseksi, koska demokratiat eivä hyökkää toistensa kimppuun,  ja Euroopan turvallisuusstrategia A Secure Europe in a Better World vuodelta 2003 toteaa, että turvallisuuden paras suojelu on hyvin hallitujen demokraattisten valtioiden maailma. Vaikka tämä politiikka näytti 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa menestyvän aikomuksensa toteuttamisessa, sodankäynnin trendin kääntyminen sittemmin uuteen nousuun saattaa merkitä tämän menestyksen päättymistä.Hakovirta 2012, s. 207

 Teorian näyttö 
Demokraattisen rauhan teoriaa tukee se tosiasia, että länsimaisten demokratioiden keskinäiseet suhteet ovat olleet toisen maailmansodan jälkeen silmiinpistävän rauhanomaisia muutoin varsin sotaisassa maailmassa. On kuitenkin vaikea osoittaa, että juuri näiden maiden demokraattinen valtio- ja yhteiskuntajärjestelmä yksin tai edes eniten selittäisi tämän. Varsinkin kylmän sodan ajalta yhtä varteenotettavan selityksen tarjoaa yhteisesti koettu Neuvostoliiton ja itäblokin ulkoinen uhka.Hakovirta 2012, s. 205–206

Sen sijaan demokratiat ovat kylläkin sotineet ei-demokraattisia valtioita vastaan niin puolustuksellisia kuin hyökkäyksellisiä sotia. Monet demokratioiden käymät sodat kuuluvat laajamittaisimpiin ja tuhoisimpiin, mikä paljolti liittyy demokratioiden hallussa olleeseen suureen sotavoimaan ja niiden keskeisiin kainsäinvälispoliittisiin asemiin. Demokraattisen rauhan teorian kannattajat tosin usein esittävät, että demokratiat ovat kuitenkin ei-demokraattisia valtioita epätodennäköisempiä sodan aloittajia ja valitsevat luultavammin matalan tason konfliktin täyden sodan sijasta. On myös väitetty, että tilastollisesti demokratiat ovat sodassa menestyksekkäämpiä kuin ei-demokraattiset valtiot. Toisaalta demokratioissa kansajoukkojen mahdollisuus vaikuttaa enemmän sodan ja rauhan politiikkaan saattaa myös merkitä, että demokratioilla on suurempia vaikeuksia irtautua sodista.Hakovirta 2012, s. 207–208

Valtioiden demokratisoituminen on myös usein pitkä ja vaikea prosessi. Juuri demokratisoituvat valtiot ovat erityisen alttiita ulkoiseen tai sisäiseen sotaan ajatumiselle, minkä on katsottu johtuvan etenkin tällaisten valtioiden suhteellisesta sisäisestä heikkoudesta ja epävakaudesta.Forsberg, Pursiainen 2015, s. 312

 Lähteet 



 Viitteet 

Luokka:Demokratia
Luokka:Rauha
Luokka:Politiikan tutkimuksen teoriat
Luokka:Kansainvälinen politiikka