The Cult

The Cult on englantilainen rock-yhtye, joka perustettiin alkuperäisessä kokoonpanossaan Bradfordissa vuonna 1981. Vuosien mittaan yhtyeen jäsenet ovat vaihtuneet. Pisimpään ovat jatkaneet yhtyeen johtohahmot laulaja Ian Astbury ja kitaristi Billy Duffy, jotka molemmat kirjoittavat yhtyeen kappaleita.

Ian Astburyn ja Billy Duffyn johtamana The Cult kehittyi goottihenkisestä post-punk-yhtyeestä yhdeksi Englannin merkittävimmistä hard rock bändeistä. The Cult yhdistelee laulujen sanoituksissa pseudomystiikkaa ja intiaaniteemoja. 

 Yhtyeen ura 

 Yhtyeen perustaminen 
The Cult tunnettiin alun perin nimellä Southern Death Cult. 1980-luvun alussa Southern Death Cult oli Britteinsaarten post-punk-liikkeen yksi uusista ja nousevista nimistä, joka kierteli Britannian klubeja ja pubeja niittäen mainetta. Southern Death Cultilta on ilmestynyt vain yksi virallinen julkaisu vuonna 1983, joka kantaa yhtyeen omaa nimeä. Yhtye lyhensi nimensä kitaristi Billy Duffyn liityttyä yhtyeeseen pelkäksi Death Cultiksi. Ennen ensimmäistä levyä orkesteri oli muovannut nimensä vielä yksinkertaisempaan muotoon: The Cult. 

The Cultin ensimmäinen albumi Dreamtime julkaistiin vuonna 1984  ja albumilta lohkaistun singlen “Spiritwalker” tukemana levy nousi Britannian listalla sijalle 21. Yhtye alkoi herättää runsaasti huomiota kotimaansa musiikkilehdistössä ja yhtyeen singlestä “She Sells Sanctuary” tuli hitti Britanniassa (sija 15). Myös yhtyeen toinen albumi Love (1985) otettiin hyvin vastaan. Se nousi Britannian listalla sijalle 4. 

 Läpimurto (1987) 
Yhtyeen varhaiset levyt saivat kriitikoilta hyvän vastaanoton, mutta Britannian ulkopuolella niiden myynti oli vaatimatonta. Kansainvälinen suosio alkoi vasta kolmannen, huhtikuussa 1987 julkaistun Electric-albumin myötä. Rick Rubinin tuottama Electric-albumi oli yhtyeen kansainvälinen läpimurto. Albumin ilmestyessä Helsingin Sanomien toimittaja Markku Fagerlund luonnehti The Cultia 1980-luvun Led Zeppeliniksi: ”Ian Astbury laulaa kuin Robert Plant konsanaan, soitto jyrisee Billy Duffyn kitaran siivittämänä lujaa, peruskomppi on sekin tuhtia tavaraa.” 

Single “Love Removal Machine” nousi keväällä 1987 Britannian sijalle 18 ja albumi itse huhtikuussa sijalle 4. Samana vuonna levy nousi listoille myös Yhdysvalloissa. Electric-albumin menestys – ja sen tukena olleet hyvin menestyneet kiertuepäivät – alkoivat kuitenkin rasittaa bändiä. Vancouverissa Astbury pidätettiin hänen riitaannuttuaan turvahenkilöstön kanssa. Teksasissa häntä syytettiin lavalla tapahtuneesta säädyttömyydestä. ”Paine purkautui monin tavoin”, laulaja muisteli vuoden 1987 kiertueesta muutamaa vuotta myöhemmin Rolling Stonen toimittajalle Michael Goldbergille. ”Alkoholi oli yksi keino, Itsetuhoinen käytös toinen.”pienoiskuva|Billy Duffy|vasen|345x345px

 Sonic Temple 
Päihdeongelmista ja Astburyn ja Duffyn välillä kasvavasta vihamielisyydestä huolimatta The Cult suuntasi takaisin studioon. Massayleisön suosioon The Cult ylsi myös vuonna 1989 julkaistulla hard rock-levyllään Sonic Temple. Sen hittien ”Sweet Soul Sisterin” ja ”Fire Womanin” saaman radiosoiton ansiosta yhtye oli uransa huipulla. Yhtyeen hittikappale ”Edie (Ciao Baby)” menestyi myös hyvin ja kappale oli omistettu näyttelijä Edie Sedgwickin muistolle. Rocklegenda Iggy Pop ilmaisi ihailunsa bändiä kohtaan laulamalla taustoja albumin yhdellä kappaleella. Sonic Temple nousi lopulta Yhdysvaltain Top 10:een. 

Bändi nähtiin samoissa piireissä Mötley Crüen ja Aerosmithin kanssa ja yhtye kiersi Metallican mukana Damaged Justice -kiertueella. Viidennen studioalbuminsa Ceremonyn (1991) aikoihin yhtyeen jäsenten välillä alkoi ilmetä luovia erimielisyyksiä. Tämä johti siihen, että albumin äänitykset tehtiin ilman vakaata kokoonpanoa. Astbury ja Duffy olivat yhtyeen ainoat viralliset jäsenet. Bassokitaraa ja rumpuja soittivat palkatut studiomuusikot. 

Riitaisa tunnelma säilyi myös seuraavien vuosien aikana, jolloin äänitettiin vielä yksi studioalbumi, The Cult (1994), jolla yhtye yritti  uudistaa musiikillista ilmaisuaan. Pintaan oli noussut Astburyn kasvava kiinnostus elektroniseen vaihtoehtomusiikkiin ja introspektiivisiin sanoituksiin. Itseniminen albumi ei ollut kaupallinen menestys, mutta siltä julkaistiin kaksi singleä (“Coming Down” ja “Star”). Albumin tueksi lähdettiin myös kiertueelle, mutta Brasiliassa Astburyn ja kitaristi Duffyn väliset riidat riistäytyivät käsistä, ja laulaja jätti The Cultin..Astbury perusti pian oman Holy Barbarians -yhtyeen ja Duffy soitti hetken Vent 414:ssa ja aloitti myöhemmin sooloprojektin. Kun riitaisa tilanne johtohahmojen välillä rauhoittui, Duffy ja Astbury alkoivat neuvotella The Cultin paluusta 
vasen|pienoiskuva|346x346px|Ian Astbury 

 Ongelmat levy-yhtiön kanssa 
The Cult muodostettiin uudelleen ja vuonna 2001 julkaistiin sen seitsemäs studioalbumi Beyond Good and Evil.  Single “Rise” sai aluksi radiosoittoa, mutta yhtye ajautui riitaan levy-yhtiönsä Atlanticin kanssa, minkä seurauksena kaikki kaupallinen promootio ja radiosoitto lopetettiin. Astbury kuvaili taistelua levy-yhtiön kanssa ”sielua tuhoavaksi”. Astburyn mukaan levy-yhtiö sabotoi heidän comebackin. Albumin kaupallinen epäonnistuminen ja uudelleen nousseet jännitteet yhtyeen sisällä johtivat pian toiseen hajoamiseen vuonna 2002. 

Astbury siirtyi sen jälkeen The Doorsin jäsenten kiertue projekteihin Doors of the 21st Century ja myöhemmin Riders on the Storm- kiertue, joilla Astbury esitti musiikkia Doorsin alkuperäisen kitaristin Robby Kriegerin ja kosketinsoittaja Ray Manzarekin säestämänä.

 Suomen yössä 
The Cult yhdistyi jälleen vuonna 2006 ja on siitä lähtien keikkaillut ja julkaissut neljä studioalbumia lisää: Born into This (2007), Choice of Weapon (2012), Hidden City (2016) ja Under the Midnight Sun (2022), joista jälkimmäinen sai laulajan mukaan innoituksensa yhtyeen kokemuksista Suomessa. Laulaja Ian Astbury kertoi medialle kokeneensa albumin nimen mukaisen keskiyön auringon Suomessa, Provinssirockissa, vuonna 1986 ja valoisa yö teki Astburyyn lähtemättömän vaikutuksen.  Mies muisteli ”Kello oli kolme yöllä, aurinko paistoi ja paikka oli täynnä kauniita ihmisiä, jotka makoilivat nurmella, pelehtivät keskenään, joivat ja polttelivat”, hän kertoi medialle. Laulaja oli koronapoandemian aikaan muistellut elämänsä kokemuksia ja katseli kyseiseltä, yhtyeen ensimmäiseltä Suomen-keikalta kuvattua arkistomateriaalia ja heräsi uudelleen tähän mystiseltä tuntuvaan keskiyön auringon kokemukseen, mikä innoitti häntä kirjoittamaan Under the Midnight Sun levyn sanoituksia.
 Diskografia 
Studioalbumit
 Dreamtime  (Syyskuu 1984)
 Love (Lokakuu 1985)
 Electric (Huhtikuu 1987)
 Sonic Temple (Huhtikuu 1989)
 Ceremony (Syyskuu 1991)
 The Cult (Lokakuu 1994)
 Beyond Good and Evil (Kesäkuu 2001)
 Born into This (Lokakuu 2007)
 Choice of Weapon (Toukokuu 2012)
 Hidden City (Helmikuu 2016)
 Under the Midnight Sun (2022)

Livealbumit
 Dreamtime Live at the Lyceum (Syyskuu 1984)
 Live at Marquee (Helmikuu 1993)

Kokoelmat
 Death Cult (1988)
 Pure Cult: For Rockers, Ravers, Lovers and Sinners (Helmikuu 1993)
 High Octane Cult: Ultimate Collection, 1984–1995 (Marraskuu 1996)
 Pure Cult: The Singles 1984–1995 (Kesäkuu 2000)
 The Best of Rare Cult (Marraskuu 2000)
 Weapon of Choice (2012)
 Electric Peace (2013)

Konsertti ja musiikkivideot
 Pure Cult DVD Anthology 1984–1995 (2001)
 The Cult – Music without Fear, Live from the Grand Olympic Auditorium, Los Angeles (2002)
 The Cult – New York City (Live At The Fillmore New York At Irving Plaza November 13, 2006) (2007)

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Brittiläiset rockyhtyeet
Luokka:Brittiläiset goottirockyhtyeet