Uskonnollinen väkivalta

Uskonnollinen väkivalta viittaa väkivaltaiseen käyttäytymiseen, jonka kohteena tai motiivina on uskonto. Tähän lukeutuu muun muassa uskonnollisiin instituutioihin, henkilöihin tai esineisiin kohdistuva väkivalta sekä väkivalta, jonka motiivina ovat joko väkivallan käyttäjän tai sen kohteen uskonnolliset käsitykset tai ominaisuudet. Uskonnollisella väkivallalla ei viitata ainoastaan uskonnollisten ryhmien harjoittamaan väkivaltaan, vaan myös sekulaarien ryhmien uskonnollisia ryhmiä kohtaan harjoittamaan uskonnon motivoimaan väkivaltaan.

Suomen evankelis-luterilainen kirkko kutsuu uskonnollisten yhteisöjen sisällä harjoitettavaa uskonnollista väkivaltaa hengelliseksi väkivallaksi ja määrittelee sen tarkoituksen olevan "toisen ihmisen elämänkatsomuksen, elämäntavan tai mielipiteiden nujertaminen". 

Laajemmassa mielessä uskontoihin ja aatteisiin liittyvää väkivaltaisuutta ovat tarkastelleet esimerkiksi ranskalainen yhteiskuntafilosofi René Girard, niin ikään ranskalainen journalisti ja tutkija Regis Debray ja amerikkalainen psykoanalyytikko Ruth Stein.

 Hengellinen väkivalta 

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon yhteiskunnallisen työn väkivaltatyöryhmä määritteli hengellisen väkivallan käsitteen ensimmäisen kerran 1980-luvulla. Sen mukaan hengellinen väkivalta on uskonnollissävytteistä käyttäytymistä, jolla pyritään murtamaan tai nujertamaan uskonnollisin uhkauksin, vaatimuksin tai pakottein toisen ihmisen elämänkatsomus, elämäntapa tai mielipide.https://www.utupub.fi/bitstream/handle/10024/19225/gradu2007kukkula.pdf?sequence=1&isAllowed=y Määritelmä ei anna täyttä kuvaa uskonnollisen väkivallan ongelman monimuotoisuudesta, sillä siihen liittyy paljon piiloon jääviä menetelmiä. Niitä ei aina osata tunnistaa. Väkivaltaa käyttävään ja siten haitalliseen uskonnolliseen ryhmään kuuluva ei lisäksi itse aina ymmärrä olevansa sellaisen jäsen.

Usein hengellisen väkivallan riskejä nähdään ensi sijassa valtakirkkojen ulkopuolella toimivissa niin sanotuissa vapaissa suunnissa ja karismaattisissa liikkeissä sekä uusissa uskonnollisissa liikkeissä. Päähuomio on lisäksi varsinkin viranomaistaholla usein kiinnitetty ensi sijassa maahanmuuttajien meille vieraiden uskontojen väkivaltaisiin piirteisiin, mutta tuttujen lahkojen ja liikkeiden piirissä tapahtuva väkivalta on jäänyt tunnistamatta.

Sokeus uskontoja koskevien kysymysten käsittelyssä on ilmennyt myös mediassa, jossa uskontoja kohdellaan usein silkkihansikkain. Esim. päätoimittaja Mikael Pentikäinen ja toimittaja Johanna Korhonen ovatkin vaatineet medialta asiantuntevampaa ja kriittisempää otetta uskontojen käsittelyyn.   

Uskonnollisen väkivallan tutkijat ja ihmisoikeuskysymysten asiantuntijat ovat tunnistaneet väkivaltaa myös evankelis-luterilaisen kirkon hengellisessä työssä, seurakunnissa työyhteisöinä sekä kirkon sisällä toimivissa herätysliikkeissä.Aila Ruoho: Päästä meidät pelosta: hengellinen väkivalta uskonnollisissa yhteisöissä. Helsingin yliopisto 2010.https://oa.doria.fi/bitstream/handle/10024/62969/paastame.pdf?sequence=1

 Uskonnollinen väkivalta Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa 
Suomen evankelis-luterilainen kirkko on julkisesti ilmoittanut, että se ei hyväksy minkäänlaista hengellistä painostusta eikä väkivaltaa kirkon piirissä. Kirkko teetti vuonna 1991 selvityksen hengellisen väkivallan yleisyydestä. Vuonna 1995 Suomen mielenterveysseura ja Kirkon tutkimuskeskus julkaisivat yhteistyönä laatimansa tutkimuksen Uskonnon kahdet kasvot – Mielenterveyden tuki vai taakka.

Uskonnollista väkivaltaa on tunnistettu evankelis-luterilaisen kirkon sielunhoidollisessa työssä sekä varsinkin joissakin kirkon sisäisissä ryhmittymissä. Suomen ev.lut. Kansanlähetyksen johto pyysi joitakin vuosia sitten julkisesti anteeksi yhteisön piirissä harjoitettua hengellistä väkivaltaa. Erityisen paljon väkivaltaa on Tanja Kukkulan Turun yliopistossa tekemän haastattelututkimuksen mukaan koettu toisaalta Jehovan todistajien piirissä ja toiseksi eniten kirkon suurimman herätysliikkeen vanhoillislestadiolaisuuden piirissä.Tanja Kukkula: Mikä tekee uskonnosta painostavan? Turun yliopisto 2007. https://oa.doria.fi/bitstream/handle/10024/19225/gradu2007kukkula.pdf?sequence=1  Samansuuntaisia tuloksia sai myös Aila Ruoho pro gradu -tutkimuksessaan Helsingin yliopiston käytännöllisen teologian laitoksella.

Vanhoillislestadiolaisuuden väkivalta on konkretisoitunut erityisesti kahteen kysymykseen: liikkeen sielunhoidollisena menetelmänä soveltamaan hoitokokousmenettelyyn sekä ehkäisykieltoon. Hoitokokouskäytäntöä on pidetty alistavana kollektiivisena väkivaltana,Arkkipiispa Mikko Juva vanhoillislestadiolaisista: Kirkon puututtava painostukseen. Helsingin Sanomat, 1979, s. 28. 2.12.1979.Jorma Kurvinen: Raportti lestadiolaisuudesta, s.136  ja ehkäisykiellon on katsottu rajoittavan perustuslain takaamia itsemääräämisoikeuksia. Hoitokokouskäytäntöä ovat kritisoineet sekä liikkeeseen kuuluvat että ulkopuoliset tahot.<name="Kaleva">

Vuonna 2009 Ihmisoikeusliitto käynnisti selvityksen vanhoillislestadiolaisuuden ihmisoikeusloukkauksista, erityisesti ehkäisykiellosta. Liitto julkisti 4.3.2009 taustamuistion, jossa ihmisoikeusjuristit totesivat liikkeen ehkäisykiellon loukkaavan ihmisoikeuksia.Ihmisoikeusliitto: Ehkäisykielto loukkaa ihmisoikeuksia. 4.3.2009. http://www.ihmisoikeusliitto.fi/images/pdf_files/ehkaisykielto.pdf

Sosiaali- ja terveysministeriön alainen Tasa-arvoasiain neuvottelukunta (TANE) huomautti lausunnossaan 2009, että laissa turvattu uskonnonvapaus ei anna uskonnolliselle yhteisölle oikeutta rajoittaa jäsentensä ihmisoikeuksia. TANEn mukaan uskonnollisten johtajien auktoriteetti ja yhteisön paine eivät jätä lestadiolaiselle naiselle tosiasiallista mahdollisuutta päättää omasta kehostaan ja seksuaalisesta itsemääräämisoikeudestaan.http://www.stm.fi/c/document_library/get_file?folderId=48287&name=DLFE-10664.pdf

Vuonna 2009 silloinen arkkipiispa Jukka Paarma kehotti vanhoillislestadiolaista herätysliikettä, joka toimii Suomen luterilaisen kirkon sisällä, tekemään selvityksen hoitokokouksiin liittyvästä mahdollisesta painostuksesta. Tutkimustiedon tarve oli todettu myös tutkijoiden ja kirkollisen median taholla. Jussi Rytkönen: Vanhoillislestadiolaisuus on kirkon tabu. Kotimaa 17.7.2008. http://verkkolehti.kotimaa.fi/index.php?option=com_content&task=view&id=5666&Itemid=41 Hoitokokoustutkimus puhdistaisi ilmaa. Pääkirjoitus, Kaleva 27.7.2008. Paarma korosti kirkon kantana: ”On tärkeää, ettei hengellistä painostusta tai väkivaltaa hyväksytä. Tällöin luottamusta lisää se, että menneisyyden ongelmat käsitellään rehellisesti ja avoimesti. Erityinen suoja on annettava niille, jotka ovat kokeneet joutuneensa hengellisen painostuksen kohteeksi.” Vanhoillislestadiolaisuuden johto ei ole pitänyt selvitystä tarpeellisena.SRK:n puhujakokous: "Vaikeita vuosia" ei oteta erityistarkasteluun. Kaleva 31.12.2008. 

Vuonna 2010 Lapin yliopisto käynnisti tutkimushankkeen, jonka yhtenä osana laadittiin perinpohjainen tutkimus hoitokokouksista.Aini Linjakumpu: Tiedonkeruuta vanhoillislestadiolaisten hoitokokouksista http://laestadian-ism.blogspot.com/2010/05/tiedonkeruuta-vanhoillislestadiolaisten.html YTT Aini Linjakummun tutkimus Haavoittunut yhteisö ilmestyi vuonna 2012.

Syksyllä 2011 SRK:n johtokunta julkaisi lehdistötiedotteen, jossa se ilmoitti pahoittelevansa hoitokokousten yhteydessä esiintyneitä opillisia harhoja ja väärinkäytöksiä. SRK:n johtokunnan puheenjohtaja Olavi Voittonen ilmoitti, että hoitokokouksia ei ole syytä pahoitella ja että liikkeen sielunhoitokäytäntöjä on edelleen tarkoitus jatkaa. ”Liike ei voi jatkossakaan välttyä siltä, että jotkut voivat kokea tällaisen sielunhoidon negatiivisesti”, totesi Voittonen Kotimaa24:n haastattelussa.

Vuonna 2009 arkkipiispa Paarma kehotti vanhoillislestadiolaisen liikkeen johtoa kiinnittämään huomiota myös molempien sukupuolten osallisuuteen ja oikeuksiin herätysliikkeessä. Kirkon tasa-arvoasiain neuvottelukunta ja Kirkon ihmisoikeuskysymysten neuvottelukunta KION http://www.evl.fi/kkh/to/KION/kion.html  ovat kumpikin käsitelleet vanhoillislestadiolaisuuden ihmisoikeusongelmia ja laatineet kysymyksestä lausunnon arkkipiispalle vuonna 2009 (KION:in sihteerin lausunto Turun yliopiston seminaarissa 9.3.2010). Lausuntoa ei ole kuitenkaan julkistettu. KIONin puheenjohtaja, Tampereen hiippakuntadekaani Ari Hukari on haastattelussaan Kotimaa24:ssä ilmoittanut, että KION katsoo, että lestadiolaisten ehkäisykielto loukkaa ihmisoikeuksia. Ari Hukarin mukaan KION on neuvottelukunta, jolla ei ole asemaa lausua julkisuuteen kirkon kantaa. Sen tehtävä on valmistella asioita kirkkohallitukselle, joka lausuu asiasta kirkon virallisen kannan. Enempää Kirkkohallitus kuin piispatkaan eivät kuitenkaan ole ottaneet kantaa asiaan.

 Hengellistä väkivaltaa kokeneen auttaminen 

Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa toimi vuoteen 2011 saakka Kirkon ihmisoikeuskysymysten neuvottelukunta (KION), joka on pyrkinyt edistämään hengellisen väkivallan tunnistamista ja siitä tiedottamista sekä antanut lausuntoja.http://www.evl.fi/kkh/to/KION/kion.html  Kirkon ihmisoikeuskysymysten neuvottelukunta KION

KIONin toiminta päätettiin lakkauttaa jäsenten omasta aloitteesta vuoden lopussa 2011. Tähän lienee ollut ilmeisimpänä syynä resurssien puute. Kun kirkon ihmisoikeus- ja rauhantyön sihteerin työ oli päättynyt, ei tarvittavia valmisteluresursseja KION:in käyttöön olisi ollut enää käytettävissä. Lisäksi asiantuntijajäsenet eivät kokeneet työtä mielekkääksi. Samalla he totesivat, että vaativin KION:ilta kesken jäänyt tehtävä on kirkon omien sisäisten ihmisoikeuskysymysten käsittely. Niiden tarkasteluun tulisi löytää kirkon ulkopuolinen yhteistyötaho. http://takapenkki.blogspot.fi/2012_11_01_archive.html

Uskonnollista väkivaltaa kokeneiden tukiyhdistyksenä toimii Uskontojen uhrien tuki ry.http://www.uskontojenuhrientuki.fi/Uskontojen Uhrien Tuki ry.

 Uskonnollisten tekstien vaikutus väkivaltaisuuteen 
Tutkimusten mukaan uskonnolliset tekstit voivat yllyttää väkivaltaan. Ihmiset kansallisuudesta ja uskonnollisuudesta riippumatta reagoivat tapahtumiin hyökkäävämmin silloin, kun he uskovat aggression oikeutetuksi. Ihmisillä on taipumus totella auktoriteetteja, vaikka tottelemisesta seuraisi suurta kärsimystä. Ihmiset ovat myös ryhmäkuntaisia, ja ryhmän rajalle loppuu myös moraali. Yhteisöön kuuluminen on ihmisille elinehto. Erityisesti miehet ovat taipuvaisia puolustautumaan väkivaltaisesti muita ryhmiä vastaan riippumatta toiminnan järkiperäisyydestä.

Richard Dawkins kertoo kirjassaan Jumalharha tutkimuksesta, jossa israelilaiset lapset lukivat, kuinka Raamatun kertomuksessa israelilaiset Joosuan johdolla hyökkäsivät Jerikoon ja tappoivat kaikki kaupungin asukkaat. Yli 65 prosenttia hyväksyi kansanmurhan ja perusteli sitä uskonnollisilla syillä (Jumala käski tehdä niin, uhrit elivät juutalaisille luvatulla maalla ja niin edelleen). 26 prosenttia ei hyväksynyt murhaamista ja perusteli tätä muilla syillä: esimerkiksi eläimet, jotka tapettiin kaikkien ihmisten mukana, olisi pitänyt jättää sotasaaliiksi. Toinen oppilas totesi samaa omaisuudesta. Kolmas totesi että arabit ovat epäpuhtaita, joten epäpuhtaalle maalle meneminen tekee epäpuhtaaksi ja langettaa saman kirouksen israelilaisten päälle. Sama teksti esitettiin uudelleen, mutta nimet muutettiin kiinalaisiksi ja 3 000 vuotta vanhaksi tapahtumaksi. Tällöin vain seitsemän prosenttia hyväksyi kansanmurhan, mutta jopa 75 ei hyväksynyt sitä.Selostusta tutkimuksesta on artikkelissa 

 Katso myös 

 Aivopesu
 Autoritaarinen persoonallisuus
 Fundamentalismi
 Käännyttäminen
 Lahko
 Naisen sukupuolielinten silpominen
 Noitavainot

 Perheväkivalta
 Suggestio
 Terrorismi
 Uskontojen uhrien tuki
 Uskontokritiikki
 Vaarallinen lahko
 Väkivalta
 Pirkko Jalovaara
 Kristittyjen vainot

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 
 Sudhir Chandra (dir.), Violence and Non-violence across Times. History, Religion and Culture, Routledge, London and New York, 2018 [articles by various authors] 







 Tositapahtumiin perustuva romaani vanhoillislestadiolaisuuden hoitokokouksista 1970-luvulla.









 Aiheesta muualla 

 Kaarina Heiskanen:  Kun pelko ja paine pitävät porukassa Henki ja Elämä, Jyväskylän seurakuntalehti, 16.5.2013.

 Kristiina Kouros & Sara Villa (toim.): Iloisen talon kellareissa. Into Kustannus 2011.
 Tanja Kukkula: Mikä tekee uskonnosta painostavan?  Pro gradu -tutkielma. (PDF)
 Topi Linjama:  Nyt vapaa olen – Vanhoillislestadiolaisuudesta irtautuneiden kertomuksia  Hai 2014.
 Rossi, Leena: Kristillisten yhteisöjen pimeää puolta. Kirja-arvostelu teoksesta Linjakumpu, Aini: Uskonnon varjot: Hengellinen väkivalta kristillisissä yhteisöissä. Vastapaino, 2015.
 Aila Ruoho: Päästä meidät pelosta: hengellinen väkivalta uskonnollisissa yhteisöissä. Pro gradu -tutkielma. (PDF)
 Aila Ruoho ja Vuokko Ilola:  Usko, toivo ja raskaus - vanhoillislestadiolaista perhe-elämää  Atena 2014. 
 Janne Villa: Hengellinen väkivalta  Kirjapaja 2013.
 Laura Vähäsarja:   Elämää uskonnon varjossa . Vantaan Lauri 6.3.2008.
 Hengellinen väkivalta -aiheiset artikkelit Etnisten vanhoillislestadiolaisten Omat Polut -blogissa (2009-). 

*