Maailma vuonna 2022

Maailma vuonna 2022 () on vuonna 1973 julkaistu dystooppinen science fiction -elokuva, joka pohjautuu Harry Harrisonin romaaniin Tilaa! Tilaa!, joskin se poikkeaa monessa kohdassa romaanin juonesta.

Elokuva sijoittuu New Yorkiin vuonna 2022. Maailma kärsii valtavasta ylikansoituksesta, ilmaston lämpenemisestä ja ympäristötuhoista. Elokuvan päähenkilö on poliisietsivä Robert Thorn (Charlton Heston), joka asuu yhdessä vanhan poliisivoimien tutkijan Sol Rothin (Edward G. Robinson) kanssa. Thorn alkaa tutkia rikkaan William R. Simonsonin (Joseph Cotten) murhaa, joka näyttää tapahtuneen epäonnistuneen ryöstön päätteeksi. Kun Thorn ja Roth alkavat tutkia tapausta, he saavat selville, että se onkin monimutkaisempi kuin miltä näyttää.

 Juoni 
Simonson työskenteli Soylent-yhtiölle, joka tuottaa suuren osan väestön ruoasta (”soylent” on soijapapujen ja linssien sekoitusta). Soylent-yhtiö on julkistanut vastikään uuden vihreän värisen soylent-ravintokeksin, jota ihmiset jonottavat jopa mellakoiden uhalla. Thorn omii Simonsonin asunnosta erilaisia ylellisyystavaroita, kuten viinaa, vihanneksia, saippuaa ja oikeasta lihasta valmistetun pihvin – tavallisilla kansalaisilla ei ole näihin varaa. Samoin hän vie kollegalleen Rothille kaksi kirjaa, jotka käsittelevät merentutkimusta; myös aidot paperille painetut kirjat ovat käymässä harvinaisiksi. Roth kuuluu siihen kansanosaan, joita kutsutaan ”kirjoiksi”; hän osaa lukea. Thorn myös haastattelee Shirliä, Simonsonin asuntoon kuuluvaa ”huonekalua” eli tavallaan prostituoitua (Leigh Taylor-Young), sekä Simonsonin henkivartijaa Tab Fieldingiä (Chuck Connors), joka oli murhan aikaan Shirlin kanssa ostoksilla.

Thorn epäilee, että kyseessä on pikemminkin salamurha kuin ryöstö: asunnosta ei ole viety mitään arvokasta, hälyttimet eivät toimineet, ja Simonson oli ennen tapausta ilmeisesti tavallista hermostuneempi. Kun Thorn alkaa päästä murhaajan jäljille, häntä käsketään jättämään tapaus sikseen, ja kun hän ei suostu siihen, myös hänet yritetään murhata.

Samaan aikaan Roth on tutkinut Simonsonin kirjoja ja tutkinut lisää materiaalia kirjastossa, jossa ”kirjat” kokoontuvat. ”Kirjojen” yhteinen päätelmä oli, että Soylent-yhtiö on sotkeutunut kauhistuttavaan salaliittoon. Roth päättää seurata jälkiä ja toivoa että Thorn pysyy hänen perässään – hän menee ”Kotiin” eli eutanasiaklinikalle.

Thorn saapuu klinikalle hieman liian myöhään; Rothin hidas kuolemaan vaipuminen on jo alkanut. Hän kuitenkin pääsee näkemään elokuvan, jota näytetään vain kuoleville: elokuvassa näytetään kauniita kuvia siitä, millainen maapallon luonto oli ennen tuhoutumistaan. Thorn ja Roth ovat hyvin liikuttuneita, ja Roth pystyy hädin tuskin kertomaan epäilyksistään Thornille ennen kuolemaansa.

Thorn seuraa Rothin ruumiin käsittelyä ja päätyy kaupungin ulkopuolella olevalle vahvasti vartioidulle ”jätteenkäsittelylaitokselle”, jossa ruumiit hävitetään. Hän kuitenkin huomaa kauhukseen, että Rothin päätelmä oli oikea: koska merien leväviljelmät ovat kuolleet, on Soylent-yhtiö joutunut keksimään uuden ravintolähteen, ja tehtaassa vihreän soylentin raaka-aineena käytetäänkin merten planktonin sijaan ihmisten ruumiita. Thorn pääsee pakenemaan tehtaalta, mutta miltei kuolee tulitaistelussa Fieldingin kanssa. Hän kuitenkin onnistuu varoittamaan viimeisillä voimillaan ihmiskuntaa: Vihreä soylent on tehty ihmisistä. Tämän myötä onkin jäänyt elämään lause: ”Soylent Green is People!”

 Vastaanotto 
The New York Timesin kriitikko A. H. Weiler piti uutuuselokuvan juonta yhtä keinotekoisena kun sen kuvaama synteettinen ravintoaine. Hän kuitenkin kehui Edward G. Robinsonia tämän viimeiseksi jääneessä roolityössä ikääntyneenä tutkijana. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen piti elokuvaa 3/5 tähden arvoisena, ulkoisesti ja ajatuksellisesti synkkänä filmatisointina Harrisonin romaanista”Maailma vuonna 2022”, Video-opas 95, WSOY 1994.. Helsingin Sanomien tv-sivulla marrasuussa 1985 Mikael Fränti esitteli illan elokuvan sisällöllisesti tärkeänä mutta toteutukseltaan rosoisena teoksena, joka on hapuilustaan ja tyhjäkäynnistään huolimatta Richard Fleischerin paras ohjaustyö sitten psykologisen trillerin Rikollinen vietti (1959).

 Lähteet 

Luokka:Vuoden 1973 yhdysvaltalaiset elokuvat
Luokka:Elokuvat kannibalismista
Luokka:Yhdysvaltalaiset tieteiselokuvat
Luokka:Dystopiaelokuvat
Luokka:Richard Fleischerin ohjaamat elokuvat
Luokka:Yhdysvaltalaiset romaaneihin perustuvat elokuvat
Luokka:Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvat