Ketoraunikki

Ketoraunikki (Gypsophila muralis, syn. Psammophiliella muralis) on Euroopassa laajalle levinnyt kohokkikasvi. Suomessa laji on harvinaistunut nopeasti ja luokitellaan nykyään vaarantuneeksi lajiksi.Laine 2012, s. 203.Ympäristöministeriö: Uhanalaiset putkilokasvit luonnosuojeluasetuksessa Viitattu 11.9.2012.

 Ulkonäkö ja koko 
Yksivuotinen ketoraunikki kasvaa 5–15 cm korkeaksi. Kasvi on sinertävänvihreä, hento, alhaalta asti runsashaarainen sekä kalju tai alaosasta hyvin hienokarvainen. Varren haarakohdissa kasvavat kapeat lehdet ovat tasasoukkia. Kukinto on runsaskukkainen harsu viuhko. Kukkaperät ovat ainakin kaksi kertaa verhiön pituisia. Pyöreät, pienet, kellomaiset kukat ovat hennon vaaleanpunaiset ja tummasuonisia. Verhiö on viisiliuskainen, valkojuovainen ja vaihtelee muodoltaan suppilomaisesta kellomaiseen. Terälehdet ovat kynnellisiä, 6–8 mm pitkiä, punertavia ja tummasuonisia. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Ketoraunikki kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.Retkeilykasvio 1998, s. 122.

 Levinneisyys 
Ketoraunikin levinneisyysalue kattaa koko Manner-Euroopan Espanjaa, Italiaa, Etelä-Kreikkaa sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia lukuun ottamatta. Britteinsaarilta ja Islannista laji puuttuu. Aasiassa lajin levinneisyysalue jatkuu Lounais-Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Erillinen esiintymisalue sillä on Venäjän Kaukoidässä. Ketoraunikki on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.Den virtuella floran: Grusnejlika (Gypsophila muralis) (myös levinneisyyskartat) Viitattu 11.9.2012. 

Suomessa ketoraunikki on muinaistulokas, jonka vakiintunut esiintymisalueen pohjoisraja kulkee karkeasti linjalla Tampere–Hämeenlinna–Asikkala–Imatra. Lajin taantuminen lienee alkanut Suomessa jo 1900-luvun alussa. Satunnaisena tulokaslajia on tavattu useissa Pohjanlahden satamakaupungeissa Oulua ja Torniota myöten.Laine 1997, s. 168.Oulun kasvit 2005, s. 404. Kaiken kaikkiaan Suomesta tiedetään yli 50 lajin löytöpaikkaa.Laine 2012, s. 204.

 Elinympäristö 
Ketoraunikkia tavataan kulttuuriympäristössä monenlaisilla avoimilla paikoilla: kedoilla, pientareilla, poluilla, tienvierillä, sorakuopissa, pihoilla ja ratapenkereillä. Puutarhakarkulaisena lajia tavataan satunnaisesti myös kaatopaikoilla. Ketoraunikki on heikko kilpailija, joten se vaatii aukkoista tai jopa kasvitonta kasvupaikkaa. Suomessa lajin voimakkaan taantumisen syitä on monia: lannoitteiden ja torjunta-aineiden käyttö, perinteisen karjatalouden loppumisesta seurannut umpeenkasvu, teiden ja pihojen asfaltoiminen, nurmikoiden perustaminen ja muu rakentaminen.Laine 2012, s. 205.

 Käyttö 
Ketoraunikkia kasvatetaan koristekasvina. Se on leikkokukkana käytetyn morsiusharson (Gypsophila paniculata) sukulainen.

 Lähteet 
 Laine, Unto: Ketoraunikki. Teoksessa Suomen uhanalaiset kasvit. Toim. Ryttäri, Terhi & Kalliovirta, Mika & Lampinen, Taina. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki 2012, s. 203–205. .
 Laine, Unto: Ketoraunikki. Teoksessa Uhanalaiset kasvimme. Toim. Terhi Ryttäri ja Taina Kettunen. Suomen ympäristökeskus, Helsinki 1997, s. 168.
 Oulun kasvit. Piimäperältä Pilpasuolle. Toim. Kalleinen, Lassi & Ulvinen, Tauno & Vilpa, Erkki & Väre, Henry. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Norrlinia 11 / Oulun kaupunki, Oulun seudun ympäristövirasto, julkaisu 2/2005. Yliopistopaino, Helsinki 2005.
 Retkeilykasvio. Toim. Hämet-Ahti, Leena & Suominen, Juha & Ulvinen, Tauno & Uotila, Pertti. Luonnontieteellinen keskusmuseo, Kasvimuseo, Helsinki 1998.

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Pohjolan kasvien pauloissa: Psammophiliella muralis – ketoraunikki
 Kasviatlas 2022: Ketoraunikin levinneisyys Suomessa.

Luokka:Kohokkikasvit
Luokka:Suomen vaarantuneet kasvit