Israelin ilmavoimat

Israelin ilmavoimat () on osa Israelin puolustusvoimia. Sillä on käytössään noin tuhat lentokonetta ja sen nykyinen komentaja on Tomer Bar.

Israelin ilmavoimien lipussa ja tunnuksessa on sininen daavidintähti.

 Ilmavoimien perustaminen ja alun kalusto 
Israelin ilmavoimat perustettiin 1947. Israelilla oli vaikeuksia saada ostettua aseita ulkomailta ja siksi ilmavoimien kalusto oli aluksi kokoelma hyvin eri tyyppisiä koneita. Alussa sen kalusto muodostui kuudesta Auster-yhdyskoneesta jotka oli koottu kahdestakymmenestä Yhdistyneestä kuningaskunnasta tuodusta Austerista. Austerit olivat varsinaisesti koulutuskoneita, mutta israelilaiset käyttivät niitä taistelussa ampumalla aseilla ja pudottamalla kranaatteja koneiden ovista.

Myöhemmin kalustoon ostettiin Tšekkoslovakiasta Avia S199 -hävittäjäkoneita, jotka olivat Messerschmitt Bf 109 -koneita Junkers Jumo -moottoreilla. Israelin julistautuessa itsenäiseksi 1948 ja sodan syttyessä oli ilmavoimilla käytössä neljä Aviaa. Koneiden ensimmäinen yhdistetty taistelu- ja harjoituslento tapahtui Tel Avivia lähestynyttä 10 000 miehen egyptiläistä kolonnaa vastaan, ja taistelussa menetettiin yksi Avia. Muutamaa päivää myöhemmin ilmavoimat sai ensimmäisen ilmavoittonsa kun ainoa lentokelpoinen Avia pudotti egyptiläisen C-47 Dakota -pommittajan Tel Avivin yläpuolella.

Ilmavoimien onnistui hankkia Yhdysvaltain viranomaisten luvatta neljä B-17- ja neljä A-20 Havoc -pommikonetta. Kolme B-17 lennettiin Tšekkoslovakiaan, jossa ne aseistettiin ja siirtolennolla Israeliin kävivät pommittamassa Kairoa.

Peitefirman nimissä hankittiin, muka Uuden-Seelannin RAF-veteraaneista kertovaan elokuvaa varten, Englannista neljä Bristol Beaufighteria.

Ilmavoimien ensimmäinen Supermarine Spitfire koottiin vihollisen Tel Avivin rantaan alasammutusta koneesta ja RAF:ltä  saaduista varaosista. 

Sodan päättyessä 1949 ilmavoimat käsitti yli sata konetta ja sillä oli 23 ilmavoittoa, kun se oli itse menettänyt 15 konetta, lähinnä onnettomuuksissa.

 Siirtyminen suihkuhävittäjiin 
pienoiskuva|IAI Kfir oli israelilaisvalmisteinen hävittäjäpommittaja. Kuvan kone Israelin ilmavoimien museossa Hatzerimissa.
Itsenäisyyssodan jälkeen ilmavoimienn konekanta kasvoi nopeasti. Tšekistä ja Italiasta ilmavoimat hankki ylijäämä-Spitfirejä, Ranskasta huonokuntoisia Mosquitoja ja Ruotsista huippukuntoisia North American P-51 Mustangeja. 

Samaan aikaan Egypti hankki ensimmäisiä suihkukoneitaan, Gloster Meteoreja ja de Havilland Vampireja  Britanniasta. Vuonna 1950, yrityksistään huolimatta, Israel ei saanut Yhdistynyttä kuningaskuntaa tai Yhdysvaltoja myymään suihkukoneita. Britannia myös esti ilmavoimien yrityksen hankkia Ranskasta Dassault Ouragan-hävittäjiä. Vuonna 1953 Yhdistynyt kuningaskunta suostui myymään Israelille Gloster Meteoreja. Lähi-idän ensimmäinen ilmataistelu suihkuhävittäjien kesken käytiin Israelin yllä, Ahron Yoeli pudotti Gloster Meteorilla egyptiläisen Vampire-hävittäjän. 

Vuonna 1955 Lähi-idän satunnainen sodankäynti kärjistyi ja Egypti aloitti yhteistyön Neuvostoliiton kanssa ja aseavun mukana sai MiG-15 -hävittäjiä ja Il-28 -pommikoneita. Tämän johdosta Israel koetti hankkia Korean sodassa MiG:ien vastineena toimineita F-86 Sabreja Yhdysvalloista. Yhdysvallat kieltäytyi ja esti Kanadaa myymästä koneen lisenssiä Israeliin. Ilmavoimat torjui itse Ruotsin tarjouksen toimittaa SAAB J-29 -koneita, koska se ei olisi soveltunut rynnäkkötehtäviin. Algeriassa sotaa käyvä Ranska suostui myymään Ouragan- ja Dassault Mystere IV -hävittäjäkoneita, jotta Egyptin huomio kääntyisi pois Ranskan siirtomaista Israeliin. Tästä seurasi, että Ranska toimi pitkään, 1960-luvun loppuun, ilmavoimien hankkijana.

Nykyinen lentokalusto

Beechcraft Bonanza 18 koulutuskäytössä
Hävittäjät
F-15 Eagle
F-15E Strike Eagle
F-16I
F-35I Lightning II
Helikopterit
AH-64 Apache
AH-1 Cobra
CH-53 Sea Stallion
Eurocopter Panther
Sikorsky S-70

Tukikohdat
Hatzerimin lentotukikohta
Hatzorin lentotukikohta
Nevatimin lentotukikohta
Ovdan lentotukikohta
Palmachimin lentotukikohta
Ramat Davidin lentotukikohta
Ramonin lentotukikohta
Sedot Mikhan lentotukikohta
Tel Nofin lentotukikohta

 Lähteet 
Mobilisti, s. 58-65, Helsinki 2009, Kustannus Oy Mobilisti, ISSN 0783-4616

Aiheesta muualla

Viralliset verkkosivut

*