Marcel Ophüls

Marcel Ophüls ['ɔfʏls] (1. marraskuuta 1927 – 24. toukokuuta 2025) oli pitkiin sotahistoriallisiin dokumenttielokuviin erikoistunut saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen ohjaaja. Hän syntyi elokuvaohjaaja Max Ophülsin pojaksi Frankfurtissa ja sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1950. 

Ophüls sai parhaan dokumentin Oscar-palkinnon natsirikollinen Klaus Barbiesta kertovasta lähes viisituntisesta dokumentista Hotelli Terminus (1988). Hän oli ehdolla tuohon palkintoon myös vuoden 1971 dokumentistaan Suru ja sääli, sekin kestoltaan yli neljä tuntia. Ophülsille myönnettiin vuonna 1992 saksalaisen Bochumin kaupungin Peter Weiss -palkinto. 

 Teoksia 
 Rakkautta 20-vuotiaana (L'amour à vingt ans, fiktio, episodi ”München”, 1962)
 Banaaninkuori (Peau de banane, fiktio, 1963)
 Joka viimeksi iskee – se parhaiten nauraa (Faites vos jeux, mesdames / Feu à volonté, fiktio, 1965)
 Suru ja sääli (Le Chagrin et la pitié, dokumentti, 1969)
 The Harvest of My Lai (dokumentti, 1970)
 Menetetyt (A Sense of Loss, dokumentti, 1972)
 Oikeuden muisto (The Memory of Justice, dokumentti, 1976)
 Hotelli Terminus (Hôtel Terminus: Klaus Barbie – sa vie et son temps, dokumentti, 1988)
 Marraskuun päiviä (November Days, dokumentti, animaatio, 1991) 
 Veilles d'armes: le journalisme en temps de guerre (dokumentti sotajournalismista, 1994)

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 



Luokka:Saksalaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset dokumenttiohjaajat
Luokka:Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1927 syntyneet
Luokka:Vuonna 2025 kuolleet