Brynolf Honkasalo

Brynolf Honkasalo (vuoteen 1906 Adolfsson; 1. huhtikuuta 1889 Orivesi – 30. marraskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen lakitieteen tohtori ja rikosoikeuden professori.

Perhe
Honkasalon vanhemmat olivat ratavartija Erik Johan Gustaf Adolfsson ja Amanda Kolhi. Hän oli naimisissa vuodesta 1913 lähtien Aili Gabriella Jokisen kanssa.

Opinnot
Honkasalo pääsi ylioppilaaksi 1908. Hän suoritti oikeustutkinnon 1911 ja yleisen hallintotutkinnon 1913. Honkasalo valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1921 sekä lakitieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1928. Hän sai varatuomarin arvon 1925. Honkasalo opiskeli myös Leipzigissa 1921–1922 ja Pariisissa 1926.

Ura
Honkasalo toimi Lappi Tl:n nimismiehenä 1912–1913, Ulvilan kihlakunnan kruununvoutina 1913–1916 sekä asianajajana Raumalla 1916–1920 ja Helsingissä 1922–1930. Honkasalo toimi Helsingin yliopiston rikosoikeuden apulaisprofessorina vuosina 1930–1936 ja rikosoikeuden professorina vuosina 1936–1958.

Honkasalo oli yhteiskunnllisesti aktiivinen. Hän toimi Mannerheimin Lastensuojeluliiton liittoneuvoston jäsenenä, sekä Suomen Asianajajaliitossa. Vuosina 1917–1918 hän oli Rauman suojeluskunnan esikunnan jäsen. Hän toimi puheenjohtajana kahdessa komiteassa, joiden tehtävänä oli tutkia venäläisen sotaväen 1917–1918 aiheuttamia vahinkoja eri osissa Turun ja Porin lääniä.

Honkasalo kannatti rotuhygieniaa. Hän kävi vuonna 1934 tutustumassa eri maiden sterilointilakeihin Helsingin yliopiston ja ulkoministeriön rahoittamalla ulkomaanmatkalla. Steriloimalla geneettisesti rappeutuneina pidettyjä ihmisiä haluttiin torjua väestön ominaisuuksien huonontumista. Honkasalo muotoili steriloinnista lakiesityksen, jonka eduskunta hyväksyi laiksi lähes sellaisenaan. Aiemmasta mietinnöstä poiketen Honkasalo esitti, että sterilointi voitaisiin tehdä ilman potilaan suostumusta.

Honkasalon julkaisemat rikosoikeuden oppikirjat olivat käytössä oikeustieteellisissä tiedekunnissa 1990-luvulle asti, ja hänen vaikutuksensa on edelleen työssä oleviin lakimiehiin ollut tämän johdosta hyvin merkittävä.
 Teoksia 
 Vahvistuskanneoikeudesta ja sen edellytyksistä Suomen oikeuden mukaan. Osa 1: Aineelliset edellytykset, väitöskirja. 1928
 Kausaalikysymys rikosoikeudessa. 1933
 Sikiönlähdettäminen: De lege lata et de lege ferenda. 1936
 Nulla poena sine lege. 1937
 Erinäiset rikokset: Oppikirja valmistavaa tutkintoa ja alempaa oikeustutkintoa varten. 1944, 2. p. 1948, 3. p. 1950, 4. p. 1964
 Rikosten uusimisesta: Rikoslain 6 luvun kommentaari. 1945  (yhdessä Reino Ellilän kanssa)
 Rangaistusten yhdistämisestä ja yhteenlaskemisesta. WSOY 1947
 Suomen rikosoikeus: Yleiset opit. 1. osa. 1948, 2. p. 1965 (Teoksen 2. painos vuodelta 1965 pdf-tiedostona Heldassa)
 Suomen rikosoikeus: Yleiset opit. 2. osa. 1949, 2. p. 1967 (Teoksen 2. painos vuodelta 1967 pdf-tiedostona Heldassa)
 Suomen rikosoikeus: Yleiset opit. 3. osa. 1953, 2. p. 1969
 Suomen rikosoikeus: Erityinen osa. 2. osa. 1960
 Suomen rikosoikeus: Erityinen osa. 3. osa. 1962
 Suomen rikosoikeus: Erityinen osa, 1: 2 : varallisuusrikokset. 1964
 Rikosoikeuden yleiset opit pääpiirteittäin. 1966 (yhdessä Reino Ellilän kanssa)
 Elämä antaa ja ottaa: Oikeuselämässä harmaantuneen miehen kertomaa. Karisto 1967
 Suomen rikosoikeus: 1. Erityinen osa: 1. Henkilöön kohdistuvat rikokset. 1970

Lähteet

 Aikalaiskirja 1934, s. 218. Projekt Runeberg.
 Virkamiehet, oikeustiede.  Helsingin yliopisto.

Viitteet

Aiheesta muualla


Luokka:Helsingin yliopiston professorit
Luokka:Suomalaiset oikeustieteilijät
Luokka:Suomalaiset juristit
Luokka:Suomalaiset professorit
Luokka:Suomen sisällissodan valkoiset
Luokka:Suomalaiset eugeenikot
Luokka:Vuonna 1889 syntyneet
Luokka:Vuonna 1973 kuolleet