Kammion sairaala

Kammion sairaala (alkuaan Doktorinnan Lybecks privata sjukhem för sinnessjuka,Oliko Helsingissä vuonna 1933 muita sairaaloita tavallisille asukkaille... Kirjastot.fi 27.2.2023 (vastaus), viitattu 6.2.2024 myöhemmin Kammion sairaskoti) oli yksityinen mielisairaala, joka toimi Helsingin Taka-Töölössä Töölönkadulla ja Ruusulankadulla, silloisen Läntisen Viertotien varrellaTietosanakirja osa 3. Se oli aikanaan Suomen huomattavimpia psykiatrisia sairaaloita.Ihatsu, Sanna & Lehtonen, Riitta & Piha, Heikki & Seitsalo, Seppo: ”Muita pieniä yksityissairaaloita”, TERVEISIÄ SAIRAALASTA. Postikortit kertova pääkaupunkiseudun sairaaloiden historiasta., ss. 286-287. Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin taidetoimikunta, 2017. .

Sairaalan alue käsitti nykyisen korttelin 478 pohjoisosan Sibeliuksenkadun, Töölönkadun, Runeberginkadun ja Ruusulankadun rajaamalla alueella. Sairaalaan kuului 1950-luvun lopulla seitsemän rakennusta, joista vanhin oli vuodelta 1870. Sairaalan päärakennus oli osoitteessa Ruusulankatu 6–8.Kammion sairaskoti, Ruusulankatu 6-8.  Helsinkikuvia.fi, Helsingin kaupunginmuseo. Viitattu 16.7.2020. Sibeliuksenkatu oli vuoteen 1966 saakka nimeltään Kammionkatu.Kaija Hackzell: ”Salaperäinen, vehmas Kammio”, s. 44–46 teoksessa Töölöntullin molemmin puolin: Helsingin vanhoja kortteleita 5 (Kaija Hackzell & Kirsti Toppari). Helsinki, Sanoma, 1997.

 Historia 
pienoiskuva|pysty|Sairaskodin perustaja Sofie Louise Lybeck.
Kirurgi F. E. Lybeckin leski, kätilö Sofie Louise Lybeck perusti vuonna 1885 Leppäsuolle ”Doktorinnan Lybecks privata sjukhem för sinnessjuka” -nimisen yksityisen sairaskodin, joka toimi vuodesta 1888 keisarin luvalla Suomen ensimmäisenä yksityisenä hermo- ja mielitautisten parantolana. Sen suosion myötä laajentaminen tuli ajankohtaiseksi, ja toiminta siirrettiin vuonna 1891 valtion ja kunnan tuella Kammio-nimiseen huvilaan. Rakennuksessa oli aiemmin toiminut olutpanimo. Kammio oli yksi Taka-Töölöön 1800-luvun alkupuolella perustetuista huvila-alueista.

Sairaalan omisti vuodesta 1896 Lybeckien poika, lääketieteen lisensiaatti Edvard Wilhelm Lybeck.Lybeck, 1. Sofia Loviisa L., Tietosanakirja, osa 5, palsta 1299, Tietosanakirja-osakeyhtiö 1913 Toimintaa valvoi Lapinlahden sairaalan ylilääkäri Thiodolf Saelan. Toimintaa laajennettiin pian valtion tuella, ja sairaalan viereiselle Tallbackan puisto-alueelle tehtiin lisärakennuksia. Lisälainan ehtoina oli, että valtiolle annettiin Kammiosta viisi vapaapaikkaa 12 vuodeksi. Vuonna 1902 Kammiossa oli 43 ja Tallbackassa 18 potilaspaikkaa. Euroopan vastaavista laitoksista Lybeck toi opintomatkoiltaan uutuuksia: liikunnan, ulkoilun ja kasvisruuan merkitystä hoidolle pidettiin tärkeinä. Myös modernit menetelmät kuten sähkö- ja lääkekylvyt sekä suihku- ja hierontahoidot otettiin käyttöön.

 Osakeyhtiöittäminen 
Vuonna 1904 Lybeck myi sairaalan ja sen omistajaksi tuli osakeyhtiö. Vuosina 1904–1915 sairaalan ylilääkärinä ja omistajana toimi myös aktivistijohtajana tunnettu Valter Osvald Sivén. Sairaalaa käytettiin tällöin myös aktivistien toiminnan tukipisteenä, ja siellä piiloteltiin venäläisen virkavallan etsimiä aktivisteja.Niku, Risto: "Ministeri Ritavuoren murha", s. 233, Edita, 2004. Sairaalan ylilääkäri Fritz GeitlinAikalaiskirja 1934 osti sairaalan, ja hän osti kaupungilta tonttialueen valtuuston vuonna 1919 tekemällä päätöksellä.Helsingin kunnalliskertomus 1919 s. 16–18 pdf Kun Geitlin kuoli vuonna 1941, hänen seuraajakseen tuli C. A. Borgström.U. G. Ahlströmin kirjoitus, Geitling, Fandlingar  s. 53

Sairaalassa oli tunnetusti hoidettavana kulttuurihahmoja. Hoidettavina eri aikoina oli monia tunnettuja henkilöitä, kuten Larin-Kyösti, Uuno Kailas,Niinistö, Maunu 1956: Uuno Kailas: hänen elämänsä ja hänen runoutensa. WSOY. Helsinki. Ss. 144-145 Maria Åkerblom, Mika WaltariLindstedt, Risto: Mika Waltari - Kammion aika. Suomen Kuvalehti, 2007, nro 34, s. 42-47.  ja F. E. Sillanpää. 1920-luvulta alkaen sairaalassa hoidettiin narkomaanipotilaita. Näistä potilaista kaksi kolmasosaa oli ylemmän keskiluokan miehiä, jotka olivat ammatiltaan yleensä apteekkareita, lääkäreitä tai muuta sairaalahenkilökuntaa ja lääkäreiden puolisoita. Narkomaanipotilaiden määrä väheni 1930-luvulla, kun kieltolaki kumottiin.Helsingin kaupunginmuseon Kunnon kansalainen näyttelyn esite Vuonna 1945 potilaspaikkoja oli 63.

 Sodanjälkeinen aika 
Toisen maailmansodan jälkeen osa Kammion sairaalasta muutettiin neurologista hoitoa tarjonneeksi Verna-sairaalaksi. Kammion sairaala jatkoi yksityisomistuksessa vuoteen 1952 saakka. Tuolloin se liitettiin Helsingin kaupungin omistamaan läheiseen Kivelän sairaalaan, jossa siitä käytettiin nimeä Kammio-osasto vuoteen 1961 asti.Kertomus Helsingin kaupungin kunnallishallinnosta 1953  s. 27 Kammion sairaskoti Oy lopetti toimintansa virallisesti 1. kesäkuuta 1952. Kiinteistöt siirtyivät Holvi oy:n omistukseen, mutta kaupunki jäi edelleen tiloihin vuokralle, koska potilaita oli niin paljon, etteivät he mahtuneet muualle.Kertomus Helsingin kaupungin kunnallishallinnosta 1952 s. 35 Kammio-osasto lakkautettiin vanhojen puurakennusten palovaaran vuoksi 1960-luvun alussa, ja rakennukset purettiin kesällä 1962. Alueella on nykyään asuinkerrostaloja ja Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön terveysasema. Kammion päärakennuksen paikalla Ruusulankatu 6:ssa on vuonna 1978 valmistunut Töölön palvelukeskus.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 
 Kuva Kammion sairaalan rakennuksista juuri ennen purkutöiden alkamista heinäkuussa 1962

Luokka:Helsingin entiset sairaalat
Luokka:Suomen psykiatriset sairaalat
Luokka:Taka-Töölö