Brittienglanti

Brittienglanti on Britanniassa eli Englannissa, Skotlannissa, Walesissa ja Pohjois-Irlannissa puhuttua englannin kieltä kaikkine paikallismurteineen, aksentteineen ja muine kielimuotoineen.McArthur 2002, s. 34.

Yleiskieli ja Received Pronunciation
Brittienglannin yleiskieltä kutsutaan oxfordinenglanniksi. Sen standardi ääntämistapa (, RP) perustuu eteläisen Englannin oppineeseen puhetapaan. RP on perinteisesti yläluokan suosima ei-alueellinen aksentti, jota myös käytetään englannin opetuksessa ulkomaalaisille ja kansallisen yleisradioyhtiön BBC:n lähetyksissä. Briteistä RP:tä on aina puhunut alle kolme prosenttia väestöstä. Sitä kutsutaan usein brittienglannin korrekteimmaksi ja parhaaksi ääntämistavaksi, mutta joillekin se tuo mieleen snobismin, hienostelun ja puhujansa etuoikeutetun aseman. RP eroaa englannin muista aksenteista ennen kaikkea vokaalien ääntämisessä.McArthur 2002, s. 34, 39–44.

Murteet
Englannissa puhuttu englanti, ”englanninenglanti”, voidaan jakaa kaakkoisiin, lounaisiin, midlandsilaisiin, itäanglialaisiin ja pohjoisiin murteisiin. Kaakkoismurteita puhutaan pääkaupunki Lontoossa ja sen ympäristössä. Niistä tunnetuimpia on Itä-Lontoon työväestön cockney. Lontoossa kuulee paljon myös Karibialta tulleiden mustien siirtolaisten englantia. Midlandsin murteita puhutaan esimerkiksi Birminghamissa. Pohjoisista murteista merkittävimpiä ovat Yorkshiren, Lancashiren ja Cumbrian murteet sekä geordie. Lancashiren murretta puhutaan esimerkiksi Manchesterissä ja Liverpoolissa (scouse).McArthur 2002, s. 45–67.

Walesinenglannissa on vaikutteita kymrin kielestä etenkin Walesin pohjoisosissa. Walesinenglanti kuulostaa hiukan ”laulavalta”.McArthur 2002, s. 109–111.

Skotlanninenglanti muistuttaa skotin kieltä, jota pidetään kuitenkin yleensä omana kielenään. Skotlanninenglannin ääntämykselle on tyypillistä esimerkiksi /r/:n ääntäminen yksitäryisesti [ɾ].McArthur 2002, s. 96–99.

Erot amerikanenglantiin
Brittienglannin ja amerikanenglannin sanastossa on monia eroja. Selvimmät erot ääntämisessä ovat brittienglannin pitkä a (amerikanenglannissa ä), lyhyt o (amerikanenglannissa avoin a) ja t (amerikanenglannissa usein d). Myös yksittäisten sanojen ääntämisessä on eroja.

 Lähteet 

 Viitteet 

Luokka:Englannin murteet