Voimaballadi

Voimaballadi on rockmusiikin alalaji, jolle on tyypillistä balladeiksi kutsuttujen hitaiden kappaleiden esiintyminen. Mahtipontiset "power balladit" olivat yleisiä 1980-luvun glam metal -yhtyeiden tuotannossa. Sellaisten yhtyeiden kuin Bon Jovin, Def Leppardin, Poisonin, Scorpionsin ja Whitesnaken tuotannossa oli paljon voimaballadeja. Myös eräiden muiden tyylilajien edustajat ovat tunnettuja voimaballadeista, kuten esimerkiksi Bryan Adams, Cher, Celine Dion, Foreigner ja Styx.

Voimaballadin ja perinteisen balladin erona voitaneen pitää bändisovituksia. Voimaballadille on ominaista viimeistään kappaleen loppuun mentäessä särötettyjen ”voimasointujen” käyttö kitaroissa muuten pehmeän musiikillisen ilmaisun taustalla. Balladin perinteisessä ilmaisussa voimasoinnuille ei nähty tarvetta. Hyvänä esimerkkinä toimii Evanescence-yhtyeen My Immortal-single, josta on kaksi hyvin erilaista sovitusta. Alkuperäinen albumiversio sisältää vain solisti Amy Leen herkän tulkinnan pianon säestämänä, mutta musiikkivideota varten äänitettiin myös versio koko yhtyeen voimin.

 Tunnettuja voimaballadien esittäjiä 
Great Rock Ballads
 Aerosmith
 Bon Jovi
 Bonnie Tyler
 Bruce Springsteen
 Bryan Adams
 Celine Dion
 Cher
 Def Leppard
 Foreigner
 Iron Maiden (Wasting Love)
 Linkin Park (What I've Done, One More Light)
 Lynyrd Skynyrd
 Guns N' Roses
 Metallica (Nothing Else Matters)
 Nightwish
 Pantera
 Poison
 REO Speedwagon
 Skid Row
 Scorpions
 Slipknot (Snuff)
 Soundgarden
 Stryper
 Styx
 Whitesnake

Lähteet

Luokka:Metallimusiikkiin liittyvät käsitteet
Luokka:Rockin tyylilajit

en:Ballad#Pop and rock ballads