Etelävenäjänkoira

Etelävenäjänkoira () on venäläinen koirarotu, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Se on kaukasiankoiran ja keskiaasiankoiran ohella yksi Venäjän kolmesta ovtšarka-rodusta.

 Ulkonäkö 
Silmät ovat eteenpäin suuntautuneet, mantelinmuotoiset ja etäällä toisistaan. Sävyiltään ne vaihtelevat vaalean ruskeista tummiin, jälkimmäisen ollessa toivotumpi. Korvat ovat riippuvat, keskikokoiset, matalalle sijoittuneet ja kolmiomaiset. Karvapeite on pitkä (vähintään 10 cm), karhea, pörröinen ja paksu sekä hieman laineikas tai aaltoileva. Päässä pitkä ja paksu karva muodostaa viikset, parran ja kulmakarvat sekä uroksilla niskaan myös kauluksen. Pohjavilla on pitkää, paksua, pehmeää ja sävyltään peitinkarvaa vaaleampaa. Sallitut värit ovat valkoinen, kellertävän valkoinen, norsunluunvärinen, harmaa sekä valkoinen harmain, vaalean norsunluunvärisin tai vehnänvärisin (keksinväri) merkein. Musta, punainen, ruskea, sininen ja kolmivärinen luokitellaan virheiksi. Kooltaan urokset ovat vähintään 66 cm ja vähintään 35 kg, nartut vastaavasti vähintään 62 cm ja vähintään 30 kg. Etelävenäjänkoira. Suomen Kennelliitto, 21.8.2018. Viitattu 31.1.2020.

 Luonne ja käyttäytyminen 
Etelävenäjänkoira on sopeutuvainen, säänkestävä ja helppohoitoinen. Näiden ominaisuuksien vuoksi se sopeutuu varsin hyvin erilaisiin ilmastoihin. Luonteeltaan se on itsenäinen, itsevarma, älykäs, omapäinen ja tasapainoinen. Sillä on hyvin vähän miellyttämishalua, mutta se voi silti olla perhettään kohtaan hyvin uskollinen, omistautuva, kiintynyt, rakastava ja hellä. Vieraita kohtaan se on sitä vastoin usein varautunut ja epäluuloinen, ja puolustaakin tarpeen tullen isäntäänsä ja tämän omaisuutta. Se ei sopeudu kerrostaloelämään, vaan tarvitsee vahdittavan alueen kuten omakotitalon pihan. Myös nuorena sosiaalistaminen ja kunnon tapakasvatus ovat ehdottoman tärkeitä.

Rodun kasvattaminen Tanskassa on ollut kiellettyä vuodesta 2010.

 Alkuperä 
pienoiskuva|Etelävenäjänkoira venäläisessä postimerkissä.
Rodun esi-isien uskotaan olleen karkeakarvaisia, parrakkaita espanjalaisia laumanvartijoita, jotka kulkeutuivat Etelä-Venäjän aromaille lampaiden mukana 1700-luvun lopulla.Morris, Desmond. Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1000 Dog Breeds, s. 401. Trafalgar Square, 2008: North Pomfret, Vermont. Kyseiset koirat olivat katalonianpaimenkoiran näköisiä, ja niitä käytettiin lammaslaumojen kokoamisessa ja suojelemisessa. Uudessa asuinmaassaan ne risteytyivät muinaisten venäläisten vinttikoirien ja laumanvartijoiden kanssa. Risteytysten lopputuloksena syntynyt rotu tunnettiin alun perin Länsi-Euroopassa nimellä "venäjänpaimenkoira". Vinttikoiraristeytysten vuoksi se oli alkuperäisiä iberialaisia paimenkoiria kookkaampi, kevytrakenteisempi, rintakehältään litteämpi, vatsalinjaltaan kuroutuneempi, takakulmauksiltaan voimakkaampi ja väriltään valkovoittoinen. Varsinainen jalostuksen aloitti kuitenkin vasta vuonna 1898 Krimin Askania-Novan alueella nykyisessä Ukrainassa asunut saksalainen paroni Friedrich von Falz-Fein, jota on kiittäminen rodun nykyisestä ulkonäöstä. Hän myöskin antoi sille nimen "etelävenäjänpaimenkoira". 1930-luvun alussa Neuvostoliitossa hyväksyttiin ensimmäinen rotumääritelmä, jonka myötä rodun tyypillinen rakenne ja nimi vakiinnutettiin.

 Etymologia 
Sananmukaisesti ovtšarka tarkoittaa "paimenkoiraa", mutta käytännössä on kuitenkin kyse laumavartijarodusta. Tämän vuoksi Suomen Kennelliitto muutti alkuperäisen "etelävenäjänpaimenkoira"-nimen muotoon "etelävenäjänkoira". Sen roturyhmä "lammas- ja karjakoirat" on kuitenkin säilytetty ennallaan, sillä FCI päättää alaistensa rotujen virallisista luokitteluista.

 Lähteet 
 Venäläiset Owzarkat Ry. 

 Aiheesta muualla 
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)

Luokka:FCI 1 Lammas- ja karjakoirat (paitsi sveitsinpaimenkoirat)
Luokka:Paimenkoirat
Luokka:Venäläiset koirarodut