Marcel Mule

Marcel Mule (24. kesäkuuta 1901 Aube Orne – 18. joulukuuta 2001 Hyère Var) oli ranskalainen saksofonisti, joka toimi Pariisin konservatorion saksofoninsoiton professorina vuosina 1942–1968. 

Yhdessä François Combellen, Paul Rombyn ja Jules Viardin kanssa Marcel Mule on ollut perustamassa saksofoninsoiton ranskalaista koulukuntaa.

Elämäkerta

Marcel Mule löysi saksofonin lisäksi pianon ja viulun ollessaan 8-vuotias. Hänen sotilassoittokunnan johtajana toiminut isänsä oli hänen ensimmäinen opettajansa. Mulea opetti myös Tasavaltalaiskaartin solisti François Combelle. Kun nuorimies suoritti asepalvelustaan Pariisissa sijaitsevassa tykistörykmentissä, hän käytti hyväkseen kaikki mahdollisuudet opintojensa täydentämiseen Pariisin konservatoriossa. Eritoten hän osallistui Georges Caussaden musiikin harmonian opetukseen.

Vuonna 1923 hän osallistui Tasavaltalaiskaartin soittokunnan pääsykokeeseen, suoritti sen hyväksyttävästi ja sai entisen opettajansa François Combellen solistin tehtävät. Hän toimi vuodesta 1928 lähtien jäsenenä Tasavaltalaiskaartin kvartetissa. 

Hän jätti kuitenkin uransa Tasavaltalaiskaartissa vuonna 1936 perustaakseen Pariisin saksofonikvartetin, joka tunnetaan paremmin nimellä Marcel Mulen kvartetti. Kvartetti soitti erittäin paljon elokuvamusiikkia. 

Mulen vanhin poika, vuonna 1926 syntynyt Pol Mule on huilisti ja kapellimestari. Hän toimii Antibesin kaupungin konservatorion johtajana. Nuorempi poika, vuonna 1929 syntynyt Jacques Mule on ollut poikkihuilun professorina Nancyn kaupungin konservatoriossa.

Opetustyö
Vuonna 1942 Pariisin konservatorion johtaja Claude Delvincourt perusti uudelleen saksofoninsoiton koulutusohjelman. Hän antoi tämän opetuksen johtamisen Marcel Mulen harteille. Edellinen opettaja oli ollut Adolphe Sax. Mulen opettajanura kesti kaikkiaan 26 vuotta. Mulen oppilaat ovat vaikuttaneet Ranskassa ja kaikkialla maailmassa niin opettajina kuin muusikoinakin. 87 Mulen oppilasta sai konservatoriosta ensimmäisen palkinnon.

Opetustyönsä ohella Mule toimi Henri Selmerin neuvonantajana ja osallistui Mark IV-saksofonimallin kehitykseen.

Vuonna 1968 hän jäi tästä tehtävästä eläkkeelle ja lopetti täysin saksofonin soiton sydänongelmien takia. 

Lähteet
Eugène Rousseau, Marcel Mule : his life and the saxophone, Etoile Music, Shell Lake (Yhdysvallat), 1982.
Jean-Pierre Thiollet, Sax, Mule & Co — Marcel Mule ou l'éloquence du son, H & D (Pariisi), 2004. 
 Viitteet 

Luokka:Ranskalaiset saksofonistit
Luokka:Yli satavuotiaiksi eläneet ranskalaiset
Luokka:Vuonna 1901 syntyneet
Luokka:Vuonna 2001 kuolleet