Al-Baqara

pienoiskuva|Katkelma Lehmän suuraa resitaationa
Al-Baqara eli Lehmän suura () on Koraanin toinen suura. Nöldeken luokituksessa se on "medinalainen"  järjestysnumerolla 91/114, eli se kuuluu Koraanin myöhäisimpiin.Ernst 2011, 44 Lehmän suurassa on 286 jaetta, mikä tekee siitä Koraanin pisimmän suuran. Muwatta al-Malik sisältää hadithin, jonka mukaan Abdullah ibn Umarilta kesti kahdeksan vuotta oppia suura ulkoa. 

Suuran arvostuksesta kertoo at-Tirmidhin hadith: "Jumalan lähettiläs sanoi: '- -  Saatana ei astu taloon, missä luetaan Lehmän suuraa'."

 Sisältö 
Sisällön painopisteenä on kristittyjä ja ennen kaikkea juutalaisia vastaan suunnattu arvostelu. Suura koostuu monista katkelmista, jotka eivät liity toisiinsa. Suura sisältää lainsäädäntöä ja kertoo vanhatestamentillisia tarinoita Aadamista, Mooseksesta ja Abrahamista. Pääteemoihin kuuluu kehotus uskoa Jumalaan ja varoittaminen Jumalan rangaistuksesta. Suura päättyy eräänlaiseen Isä meidän -rukoukseen. Suuran nimi tulee siinä kerrotusta tarinasta, joka on peräisin Toorasta ja kertoo virheettömästä lehmästä, jonka Mooses kehottaa teurastamaan (2:67–74). 

 Suuran rakenne 
Koraanin tutkija Nicolai Sinai on jakanut suuran 2 seuraaviin osiin:Sinai 2017, s. 12 

 2–29: vastakohta uskovien ja uskottomien välillä,
 30–39: maailman luominen ja Aadamin lankeemus,
 40–123: pitkä kokonaisuus aiheena juutalaisiin kohdistuvat syytökset,
 124–141: kerrotaan Abrahamista,
 142–152: rukoussuunnan muutos kohti suojattua moskeijaa,
 153–283: laaja kokonaisuus erilaista lainsäädäntöä,
 284–286: epilogi.

 Yksittäiset jakeet 

 Mystiset kirjaimet (jae 1) 

Suura alkaa jakeella 1, joka kuuluu: "ALM" (luetaan Alif, Lääm, Miim). Kaikkiaan 29 suuraa alkaa mystisillä kirjaimilla, joiden merkitystä on satoja vuosia yritetty selittää. Kuusi suuraa alkaa kirjaimilla ALM: 2, 3, 29, 30, 31 ja 32.Luxenberg, 2008, s. 446, 449

Tabari kirjoitti 900-luvulla kirjaimista pitkän esseen, jossa hän kävi läpi erilaisia ehdotettuja ratkaisuja. Niihin kuuluivat ehdotukset, että kyseessä olisi Jumalan tai suuran nimi, Koraanin nimi, Jumalan ominaisuus, valaformula, jokaisella kirjaimella olisi oma merkitys, kyseessä on avauslause, kirjaimilla on numeroarvo, kyseessä olisi salaisuus jne. Tabari asettuu sille kannalle, että jokainen kirjain kantaa omaa merkitystään, joka koostuu useista merkityksistä, joihin kuuluvat Jumalan nimi, hänen ominaisuutensa ja niin edelleen.

Jaakko Hämeen-Anttila asettuu valaformulan kannalle. Abu Musa al-Haririn mukaan ALM on lyhenne arameankielisestä lauseesta ”Herra puhui minulle” (emar lii Maaryaa). Lause esiintyy usein Vanhassa testamentissa.

Christoph Luxenberg etsii ratkaisua syyrialais-antiokialaisen kirkon perinteestä. Liturgiseen rukouskirjaan merkittiin lyhenteillä hetkijumalanpalveluksessa (Officium) käytetyt psalmit. Kristillisissä kirkoissa hetkijumalanpalvelus koostuu edelleen psalmeista, hymneistä ja Raamatun lukukappaleista. Kun käytössä ovat yksittäiset kirjaimet, ne voisivat olla viittauksia tiettyyn psalmiin ja kirjainyhdistelmät voisivat olla lyhenteitä.

 Valtaistuimen jae (jae 255) 
Lehmän suuran jae 255 on Hämeen-Anttilan mukaan Koraanin yleisimmin lainattuja. Se tunnetaan "Valtaistuimen jakeena", joka sisältää tiivistetysti Koraanin jumalakuvan. Tabari antaa siitä 900-luvulla useita sivuja pitkän selityksen, jossa jokainen yksityiskohta käydään läpi. Jae muun muassa kritisoi kristittyjen esirukouskäytäntöä, jossa pyhimystä pyydetään rukoilemaan syntisen puolesta: "Kuka voisi Hänen luonaan puhua toisen puolesta ilman Hänen lupaansa?" Tabari toteaa, että Jumala vastaa tähän: "kenenkään muun kuin Minun rukoilemiseni ei ole sopivaa. Älkää siis rukoilko epäjumalankuvia (idoleita)... koska niistä ei ole teille hyötyä."Tabari (ei vl.) s. 170 Teksti osoittaa, että myös kristilliset pyhimyspatsaat olivat muslimeille epäjumalankuvia. 

"Uskonnossa ei ole pakkoa" – kuuluisaksi on tullut myös suuran jae 256, jonka tavallisesti katsotaan kertovan, että islam hyväksyy uskonnonvapauden: Uskonnossa (diin) ei ole mitään pakkoa, oikea tie on selvästi erotettu harhateistä, ja se, joka hylkää saatanan ja uskoo Jumalaan, hän pitää kiinni mitä lujimmasta kädensijasta, joka ei murru. Jumalahan on kuuleva, tietävä. Lause löytyy vuonna 708 Damaskokseen rakennetun umaijadipyhäkön seinäkirjoituksesta, mikä on sen varhaisin havaittu esiintymiskerta. Orientalisti Patricia Crone esittää useita islamilaisia tulkintoja säkeelle. Al-Tabari selitti 900-luvulla säkeiden liittyvän siihen, että juutalaiset ja kristityt Medinan asukkaat olivat yrittäneet tehdä lapsistaan muslimeita. Muhammed olisi tällöin saanut ilmoituksen, joka kieltää tällaisen käännyttämisen. Ibn Kathir 1300-luvulla jakaa tämän käsityksen ja kertoo jakeen tarkoittavan ettei ketään pidä pakottaa kääntymään islamiin, sillä islamiin sisältyvä totuus on selkeä ja ilmeinen. Patricia Crone torjuu käsityksen, että kyseessä olisi uskonnonvapauden julistus. Suomessa Jaakko Hämeen-Anttila katsoo myös, että uskonnonvapaus ei kuulu islamiin kuin hyvin rajoitetusti.Hämeen-Anttila, 1999, s. 11

Uusimman selityksen on antanut Christoph Luxenberg. Hän uskoo, että Damaskoksen pyhäkön arabiankielinen seinäkirjoitus on luettu väärin. Tekstissä esiintyvä sana diin ei tarkoita uskontoa, vaan totuutta tai pyhiä kirjoituksia. Uskonnon käsitettä ei keskiajalla ollut vielä olemassa. Tekstin oikea käännös ei ole ”uskonnossa ei ole pakkoa” vaan, ”totuutta ei voi kieltää”. Kirjoitus on hallitsija al-Walidin esittämä kehotus seurata hänen esittämäänsä "oikeaa tietä". Totuutta ei voinut kieltää sen takia, että oikea ja väärä oli selvästi erotettu toisistaan.

 Päätösrukous (jakeet 285–286) 
Lehmän suura loppuu päätösrukoukseen (jakeet 285–286), jossa on kaikuja kristillisestä Isä meidän -rukouksesta sekä katolisen messun Kyrie eleison -rukouksesta ("sääli meitä, anna meille anteeksi ja armahda meitä" ). Al-Bukharin hadithin mukaan, "Profeetta sanoi: jos joku lausuu Lehmän suuran kaksi jaetta illalla, se riittää hänelle." 

 Sormusrakenne 
Koraanin suurissa 2 (Lehmän suura) ja 5 (Pöydän suura) on havaittu symmetristä sommittelua, jota on kutsuttu suurien "sormusrakenteeksi".Ernst, 2011, s. 223-228 Vastaavaa sommittelua, joka kirjallisuudentutkimuksessa tunnetaan nimellä "kiasmi", on löydetty muistakin uskonnollisista kirjoituksista, kuten 1. Mooseksen kirjan Abraham-kertomuksesta. 
 Lehmän suuran historiaa 
Suura kuuluu Gustav Weilin ja Theodor Nöldeken ikäluokituksen mukaan medinalaisiin suuriin, mikä tarkoittaa sen edustavan Koraanin nuorempaa kerrosta. 

Lehmän suura mainitaan ensimmäisen kerran Johannes Damaskolaisen (k. 749) kirjoittamassa teoksessa Tiedon lähde luvussa harhaopeista (De Haeresibus), jossa kuvaillaan "ismaeliittien taikauskoa" (superstition of ishmaelites).  Johannes Damaskolainen oli varhainen kirkkoisä, joka toimi virkamiehenä Damaskoksen kalifihovissa umaijadien palveluksessa. Tekstin aitoutta on epäilty, koska pituuden ja tyylin suhteen arabeja koskeva osuus ei sovi kokonaisuuteen.  Kirjoittaja ei puhu islamista eikä mainitse Koraania, mutta tunnistaa sen erillisiä osia, jotka myöhemmin ovat Koraanin suuria:  Kuten on kerrottu, tämä Muhammed kirjoitti monia naurettavia teoksia, jotka hän jokaisen nimesi. On esimerkiksi Naisen kirja [= Naisten suura], sitten on kirja Jumalan kameli [=?] - - edelleen Pöydän kirja [=Pöydän suura] ja edelleen Hiehon kirja [= Lehmän suura]. Tekstin perusteella on arveltu, että Koraani ei vielä ollut yhtenäinen teos ennen vuotta 750, vaan suurat liikkuivat itsenäisinä teoksina. Suuraa nimeltä "Jumalan kameli" ei ole löydetty, mutta sen sisältöä on ennallistettu eräistä Koraanin kohdista, joissa varoitetaan tappamasta Jumalan kamelia (suura 7:73–77; suura 11:64–65; suura 26:155–157; suura 54:27–31).

 Katso myös 
 Luettelo Koraanin suurista

 Lähteet 



 Lehmän suura

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Lehmän suura
 Koraani – suomeksi
 Koraani flash – englanniksi
 Koraani englanniksi

Luokka:Suurat