Urho Castrénin hallitus

Urho Castrénin hallitus oli Suomen tasavallan 28. hallitus, jonka muodostivat SDP, Maalaisliitto, Edistyspuolue, Kokoomus ja RKP. Hallitus toimi 21. syyskuuta 1944 – 17. marraskuuta 1944 eli 58 päivää ja oli Suomen toiseksi lyhytikäisin hallitus. Välittömästi hallituksen astuttua toimeensa Suomeen saapui neuvostoliittolaisen kenraalieversti Andrei Ždanovin johtama valvontakomissio seuraamaan Moskovan välirauhansopimuksen ehtojen toimeenpanoa.

Hallituksen vaihdos oli tullut välttämättömäksi edellisen pääministerin Antti Hackzellin saatua liikarasituksen vuoksi halvauskohtauksen ja menetettyä sen vuoksi puhekykynsä kesken Moskovan rauhanneuvottelujen. Eduskunnan elokuussa tasavallan presidentiksi valitsema marsalkka Mannerheim antoi uuden hallituksen muodostamisen Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Urho Castrénin tehtäväksi. Hallituksen kokoonpano säilyi jokseenkin ennallaan. Sosiaaliministeriksi tuli tästä tehtävästä joulukuussa 1943 eronnut SDP:n Karl-August Fagerholm. Heikki Eskelinen: Itsenäisyytemme vuosikymmenet 1917–66, s. 170. Helsinki: Yhtyneet Kuvalehdet, 1966. Hallitus ei antanut varsinaista ohjelmajulistusta. Seppo Zetterberg (toim.): Suomen historian Pikkujättiläinen, s. 752. Helsinki: WSOY, 1987. .

Moskovan välirauhan toimeenpano
Castrénin hallituksen tärkeimpänä tehtävänä oli juuri voimaan tulleen välirauhansopimuksen ehtojen toimeenpano. Sopimuksen 21. artikla velvoitti Suomen välittömästi lakkauttamaan fasistiset ja ylipäätään kaikki Neuvostoliiton vastaista kiihotusta harjoittaneet järjestöt sekä olemaan vastaisuudessa sallimatta sellaisten olemassaoloa. Tätä tulkittaessa hallitus määräsi jo 23. syyskuuta 1944 lakkautettaviksi noin 400 erilaista yhteisöä. Valtaosa näistä oli Isänmaallisen kansanliikkeen eritasoisia puoluejärjestöjä ja -yhdistyksiä; puolueen seitsemän kansanedustajaa saivat jäädä eduskuntaan luovuttuaan IKL:n nimestä. Lakkautettujen yhteisöjen joukossa oli myös vaikutusvaltainen Akateeminen Karjala-Seura rinnakkais- ja alajärjestöineen sekä muutamia kansallissosialistisia mutta painoarvoltaan vähäisiä järjestöjä. Välirauhansopimuksen 20. artiklan nojalla hallitus antoi 25. syyskuuta asetuksen poliittisista syistä vangittujen henkilöiden vapauttamisesta, joka pantiin samoin välittömästi toimeen. Vapautettujen joukossa olivat muiden muassa jatkosodan aikana vangitut ns. kuutosryhmän kansanedustajat, jotka palasivat eduskuntaan marraskuussa. Tähän liittyi 1930-luvulla annettujen, vaalikelpoisuutta rajoittaneiden määräysten kumoaminen marraskuun alussa. Zetterberg (toim.), s. 744–745.

Vaikeaksi pulmaksi osoittautui suojeluskuntajärjestön kohtalo ja armeijan kotiuttaminen. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov kiinnitti heti Suomeen saavuttuaan 10. lokakuuta huomiota armeijan kotiuttamissuunnitelmaan, jonka mukaan pääosa kotiutettavista sotilaista olisi siirretty vahvuudeltaan määrittelemättömän suojeluskuntajärjestön käyttöön. Tämän Ždanov tulkitsi olevan ristiriidassa välirauhansopimuksen 4. artiklan kanssa. Lisäksi hän katsoi hallitukselle toimittamassaan kirjelmässä suojeluskuntien olevan luonteeltaan sopimuksen 21. artiklassa tarkoitettu "hitleriläis-(fascistis-)tyyppinen sotilaallinen ja poliittinen järjestö". Hallitus antoi eduskunnalle 30. lokakuuta lakiesityksen suojeluskuntajärjestön lakkauttamisesta, ja suojeluskunnat lakkautettiin 7. marraskuuta.Zetterberg (toim.), s. 743–744. Presidentti Mannerheim oli toivonut, että suojeluskuntajärjestö olisi saanut itse lopettaa toimintansa. Sen sijaan valvontakomission puheenjohtaja Ždanov oli jo ennen kirjallista lakkautusvaatimusta ilmoittanut suullisesti usealle henkilölle, ettei komissio pitänyt suojeluskuntien toiminnan jatkumista suotavana.Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1988, s. 187–188. Helsinki: Otava, 1987. . 

Myöhemmän kehityksen kannalta merkittäväksi episodiksi muodostui valvontakomission pääministeri Castrénille 19. lokakuuta toimittama ns. Lista 1 eli luettelo henkilöistä, joiden komissio katsoi syyllistyneen sotarikoksiin. Epävarmuutta tulevaisuudesta lisäsivät osaltaan sotavankien, heimosoturien, inkeriläisten ja virolaisten siviilien sekä muiden palauttaminen Neuvostoliiton alueelle, jotka aiheuttivat lukuisia inhimillisiä tragedioita. Zetterberg (toim.), s. 745.

Kulkulaitosministeri Eero Wuori ja sosiaaliministeri K.-A. Fagerholm pyysivät eroa tehtävistään 7. marraskuuta, minkä jälkeen pääministeri Urho Castrén jätti koko hallituksen eronpyynnön.Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 168. Helsinki: Otava, 1987.

 Kokoonpano 

Ministeri Tehtävissä  Puolue PääministeriUrho Castrén21.9.1944 – 17.11.1944KokoomusUlkoasiainministeriCarl Enckell21.9.1944 – 17.11.1944amm.Ministeri ulkoasiainministeriössäArmas-Eino Martola21.9.1944 – 17.11.1944amm.OikeusministeriErnst von Born21.9.1944 – 17.11.1944RKPSisäasiainministeriKaarlo Hillilä21.9.1944 – 17.11.1944MaalaisliittoMinisteri sisäasiainministeriössäEemil Luukka21.9.1944 – 17.11.1944MaalaisliittoPuolustusministeriKarl Rudolf Walden21.9.1944 – 17.11.1944amm.ValtiovarainministeriOnni Hiltunen21.9.1944 – 17.11.1944SDPOpetusministeriKalle Kauppi21.9.1944 – 17.11.1944EdistyspuolueMaatalousministeriViljami Kalliokoski21.9.1944 – 17.11.1944Maalaisliitto Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriVäinö Salovaara21.9.1944 – 17.11.1944SDPMinisteri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössäEero Wuori21.9.1944 – 17.11.1944SDPKauppa- ja teollisuusministeriUuno Takki21.9.1944 – 17.11.1944SDPSosiaaliministeriKarl-August Fagerholm21.9.1944 – 17.11.1944SDPKansanhuoltoministeriKaarle Ellilä 21.9.1944 – 17.11.1944MaalaisliittoMinisteri kansanhuoltoministeriössäJalo Aura21.9.1944 – 17.11.1944SDP

Lähteet

 Kirjallisuutta 
Fagerholm, K.-A.: Puhemiehen ääni. S. 176–205. Tammi, 1977 .

Castren, U