Rauha Rentola

Rauha Olivia Elisabet Rentola () oli suomalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin älykkäänä ja varmatyylisenä luonnenäyttelijänä. Rentola esiintyi noin 70 elokuvassa ja Suomen Kansallisteatterissa puoli vuosisataa. Teatterissa Rentola muistetaan erityisesti vivahteikkaista roolitöistään Eino Kaliman ohjaamissa Tšehov-tuotannoissa. 

Rentola oli Siiri Angerkosken ja Irja Rannikon jälkeen Suomen kolmanneksi eniten elokuvarooleja näytellyt nainen. Hän pääsi pari kertaa Guinnessin ennätysten kirjaan näyttelijänä, joka teki 6–7 elokuvaroolia vuodessa. Suomi-Filmin palkkalistoilla Rentola oli vuosina 1941–1944. Hän voitti parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon kolme kertaa.

Teatterin ja elokuvien ohella Rentola esiintyi radiossa ja televisiossa. Hän työskenteli myös teatteriharrastajien parissa ja puhetekniikan opettajana. Pro Finlandia -mitali hänelle myönnettiin vuonna 1967.

 Lapsuus ja nuoruus 
Rauha Rentola syntyi Kuhmoisissa 4. helmikuuta 1919 pastori Antti Rentolalle ja laulaja-laulunopettaja Suoma Konkolalle. Hän oli kulttuurikodin kasvatti. Rentolan ollessa vielä vauva hänen isänsä kuoli. Isän kuoleman jälkeen perhe muutti Helsinkiin. Rentolalla oli neljä sisarusta, jotka vierailivat usein sukulaistensa luona. Rentoloilla vieraili myös paljon äidin tunnettuja taiteilijaystäviä. Liikunnallisena lapsena Rentola pääsi nuorena Helvi Salmisen tanssikouluun ja Kansallisteatterin satunäytelmiin jo yhdeksänvuotiaana. Rentola alkoi haaveilla teatteriurasta.

Oppikouluvuosiensa jälkeen Rentola opiskeli musiikkikoulussa laulua ja myös yhden lukuvuoden pianonsoittoa. Hän hakeutui Suomen Näyttämöopistoon sen jälkeen kun oli jo selvinnyt, ettei hänestä oikein olisi pianistiksi eikä sairaanhoitajaksikaan. Näyttämöopistoa Rentola kävi kaksi vuotta ja täydensi saamiaan oppeja monipuolisilla kursseilla sekä Suomessa että Euroopan teatterikeskuksissa.

 Ura 
 Uran alku Kansanteatterissa 
Valmistuttuaan Rentola sai kiinnityksen Helsingin Kansanteatteriin, jossa hän toimi vuosina 1940–1944. Siellä hän eteni kuiskaajan apulaisesta kuiskaajaksi, näyttelijäharjoittelijaksi ja edelleen näyttelijäksi. Uran alkuvaihe oli kiireinen, mutta tehtävistä suurin osa oli pieniä tyyppirooleja. Ponnahduslaudaksi muodostui hattutyttö Lolan tulkinta näytelmässä Sininen olkihattu vuonna 1943. Vanhimman sisaren rooli unkarilaisessa huvinäytelmässä Gyurkovicsin tyttäret poiki Rentolalle kutsun Kansallisteatteriin.

 Kansallisteatterin aika 

Rentola kiinnitettiin Kansallisteatterin näyttelijäkuntaan 1. heinäkuuta 1944, ja hän työskenteli Suomen ”päänäyttämöllä” puolen vuosisadan ajan aina eläkkeelle jäämiseensä asti. Ensimmäisinä vuosinaan Kansallisessa Rentola sai tasaisesti kiitosta, mutta hänen varsinainen läpimurtoroolinsa oli Maša Anton Tšehovin näytelmässä Kolme sisarta. Siitä lähtien Rentola oli osa teatterin johtaja Eino Kaliman luomaa Tšehov-ensemblea, johon kuuluivat myös Eeva-Kaarina Volanen, Tarmo Manni ja Vilho Siivola. Kaliman kansainvälistäkin huomiota saaneissa Tšehov-ohjauksissa Rentolan taidot luonnenäyttelijänä pääsivät oikeuksiinsa. Hän oli Kirsikkapuiston Varja vuonna 1953, Kolmen sisaren Maša toistamiseen vuonna 1956, Lokin Maša vuonna 1961 ja Vanja-enon Jelena vuonna 1966.

Rentola ja Kalima jakoivat saman teatterinäkemyksen, ja Kaliman henkevän sivistynyt ja tilaa antava ohjaustyyli puolestaan sopi hyvin Rentolan näyttelijänlaadulle. Molemmat arvostivat sekä Konstantin Stanislavskin tyylin todellisuutta että Jacques Copeaun ranskalaisen teatterin kepeyttä ja lievää tyylittelyä. Kaliman johtajakaudella Rentolalla oli Tšehov-osiensa lisäksi myös muita monipuolisia tehtäviä. Hänen kiitettyihin roolitulkintoihinsa lukeutuvat muun muassa Olga Jean-Paul Sartren näytelmässä Likaiset kädet (1948), Maria Loppiaisaatossa (1949) sekä Stella Viettelyksen vaunussa (1950).

Vuonna 1950 Kansallisteatterin johtoon siirtyi Arvi Kivimaa, jolloin Rentolan ura teatterissa alkoi laskea. Hän joutui ajoittain odottelemaan rooleja ja saadut osat olivat yleensä pieniä. Näiden vuosien tärkeimmät tulkinnat olivat Hirsipuumiehen Maria vuonna 1955, Olive näytelmässä Seitsemännentoista nuken kesä 1958 ja Karkurien Elma 1960.

Näytäntökautena 1961–1963 Rentola oli vierailevana näyttelijänä Turun Kaupunginteatterissa ja sai jälleen näyteltäväkseen suuria rooleja, kuten Panttivangin Megin ja Ihmeidentekijän Ann Sullivanin. Turussa Rentola nautti uudenlaista arvostusta, sillä hänelle myönnettiin kahdesti turkulainen Wenander-palkinto. Turun-kauden jälkeen Rentola palasi Kansallisteatteriin, jossa häntä odotti samanlainen toimettomuus kuin lähtiessä. 1960-luvun tärkeimpiin tehtäviin kuului Tšehov-osien lisäksi Lizan rooli Maksim Gorkin näytelmässä Auringon lapset (1968).

Rauha Rentola jäi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle vuonna 1987. Hänen viimeinen esiintymisensä Kansallisessa oli Juri Ljubimovin ohjaamassa näytelmässä Komeljanttarit, jossa hänellä oli mamma Balzaminovan rooli. Näytelmä sai ensi-iltansa 11. marraskuuta 1992.

 Elokuvat ja televisio 
Rentola oli tehnyt ensimmäisen elokuvaroolinsa jo vuonna 1939 elokuvassa Vihtori ja Klaara, jossa esitti sairaanhoitajaa. Hänen elokuvarooleistaan valtaosa oli pieniä sivuosia, jotka vaihtelivat sotilasfarssien palvelustytöistä pukudraamojen hienostonaisiin. Rentolan ensimmäinen näkyvä elokuvarooli oli Ilmari Unhon jännityskomediassa Kuollut mies rakastuu (1942). Merkittävämmät sivuosat hänellä oli Valentin Vaalan komedioissa Dynamiittityttö (1944) ja Vuokrasulhanen (1945). Jälkimmäisestä Rentola palkittiin ensimmäisen kerran Jussi-patsaalla. Merkittäviä humoristisia sivuosahahmoja Rentola esitti myös muun muassa elokuvissa Ruma Elsa (1949) ja Katarina kaunis leski (1950).

Rentola teki naispääosat elokuvissa Huhtikuu tulee (1953), Pastori Jussilainen (1955) ja Naiset, jotka minulle annoit (1962). Hän sai toisen Jussi-palkintonsa niin ikään sivuroolista kotiapulaisena Asessorin naishuolet -komediassa (1958). Rentolan vakavista roolisuorituksista merkittävimpiä oli arvostelijoiden ylistämä viinatrokari Ulla draamassa Me (1961), josta hän voitti kolmannen Jussi-patsaansa naissivuosasta.

Rentolan viimeinen elokuvarooli oli Speden elokuvassa Liian iso keikka (1986), jossa hän vilahtaa nopeasti kuvassa koiraa ulkoiluttavana naisena. Hän esiintyi myös televisiosarjassa Naapurilähiö vuonna 1975 ja 1990-luvulla sarjassa Bongari.

 Radiotyö ja animaatiot 
Rentola esiintyi myös lukuisissa radiokuunnelmissa, kuten Toini Vuoriston sovittamassa Bambi-kuunnelmassa Bambin äitinä, sekä niin ikään Vuoriston Noita Nokinenä -kuunnelmissa noitasisko Vilma Väkäleukana, jota hän esitti 25 vuotta. Hän esiintyy myös Knalli ja sateenvarjo -kuunnelmasarjan jaksoissa ”Päävoitto”, ”Viimeinen tahto vie läpi harmaan kiven”, ”Liukkaasti lääkärille”, ”Varsinaiset vaalit” ja ”Nainen kuin nainen”. 1950- ja 60-luvuilla hän esiintyi suositussa Paul Temple -poliisikuunnelmassa.

Radiokuunnelmien lisäksi hän lainasi ääntään useille Disney-elokuvien hahmoille. Elämänsä viimeisen roolin Rentola teki ollessaan mukana Disneyn piirroselokuvassa Kaunotar ja Kulkuri II – Pepin seikkailut vuonna 2001 tehden muutaman vuorosanan elokuvaan.

 Opetustyö 
Pitkän uransa varrella Rentola opetti näyttelijäntyötä ja puhetekniikkaa. 1960-luvulta lähtien hän ohjasi teatteriharrastajien näytelmiä muun muassa Teijon kartanosta, Kansallisteatterin historiasta sekä marttajärjestöstä. Lisäksi Rentola kirjoitti ja ohjasi kirkko- ja lastennäytelmiä sekä osallistui aktiivisesti kotiseututyöhön.

 Kuolema 
Rauha Rentola kuoli Meilahden sairaalassa pitkälliseen sairauteen 86-vuotiaana. Hänet on haudattu Jämsän Vanhalle hautausmaalle.

 Valikoitu filmografia 

 Vuosi Elokuva Rooli 1942  Kuollut mies vihastuu  Leena, ”Kaksi eetä” 1944  Dynamiittityttö  Lempi Rae 1945  Vuokrasulhanen  Pippi Masa 1946  Synnin jäljet  sairaanhoitajaoppilas Mirja Kallio, ”Mirri” 1947  Suopursu kukkii  Kirsti, satamatyttö 1949  Prinsessa Ruusunen  Barbra Katupeilin takana  Elisabeth Heckler, Liisi Kalle-Kustaa Korkin seikkailut  Madame 1950  Hallin Janne  Alexandra Erling, ”Santra” 1952  Radio tulee hulluksi  sairaanhoitaja 1953  Kolmiapila  Kaisu Huhtikuu tulee  Elisabet Avovirta, ”Lisbet” 1954  Kasarmin tytär  Viliina Vitikainen, majurin palvelijatar Kun on tunteet  onnellinen Heliina 1955  Pastori Jussilainen  Eveliina, pastorin vaimo

 Vuosi Elokuva Rooli 1956  Silja – nuorena nukkunut  Siiverin emäntä Olet mennyt minun vereeni  Eeva 1957  Niskavuori taistelee  Malviina Mattila 1958  Asessorin naishuolet  Vieno Sinkkonen, kotiapulainen Paksunahka  kauppaneuvoksetar Osinko 1959  Kovaa peliä Pohjolassa  huoltoaseman kassaneiti 1961  Me  Ulla Kaasua, komisario Palmu!  sisar Anna Tyttö ja hattu  rouva Thea Tekonen Voi veljet, mikä päivä!  mustalaisakka 1962  Hän varasti elämän  Katri Mäenpää Naiset, jotka minulle annoit  Laura Sora, ent. Luotola 1963  Turkasen tenava!  lastentarvikeosaston myyjätär 1982  Jousiampuja  rouva Junninen, myrkytyspotilaan äiti 1986  Liian iso keikka  koiraa ulkoiluttava nainen

 Dubbauksia 
Tuhkimo (1950) – Haltijakummitäti
Kaunotar ja Kulkuri (1955) – Saara-täti 
Prinsessa Ruusunen (1959) – Flora  
101 dalmatialaista (1961) – Hanna, Näiti Birdwell
Maija Poppanen (1964) – rouva Kampela 
Topi ja Tessu (1981) – Hilma 
Pieni merenneito (1989) – Lotta (vuoden 1989 dubbaus)
Kaunotar ja hirviö (1991) – Liina
Candy Candy (1993)
Pocahontas (1995) – Kaarnamuori
Pocahontas II – matka uuteen maailmaan (1998) – Kaarnamuori
Kaunotar ja Kulkuri II – Pepin seikkailut (2001) – Saara-täti

 Kuuntelukasettidubbauksia 
Lumikki ja seitsemän kääpiötä – noita
Pelastuspartio Bernard ja Bianca  – Madame Medusa
Liisa Ihmemaassa  – kertoja
Topi ja Tessu  – Hilma
Aristokatit  – Madame Adelaide
Pinocchio  – sininen haltijatar
Tuhkimo  – haltijatarkummi
Wilow  – kuningatar Bavmorda
Viidakkokirja 3  – apinaäiti
Pluton sankariteko  – rouva linja-autossa 
Pieni merenneito  – Lotta
Kaunotar ja hirviö  – Liina 
Prinsessa Ruusunen  – Flora
 Pocahontas – Kaarnamuori

 Lähteet 


Viitteet

Aiheesta muualla
 Rauha Rentolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Luokka:Suomalaiset näyttelijät
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Jussi-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1919 syntyneet
Luokka:Vuonna 2005 kuolleet