Varhaiskeskiaika

Varhaiskeskiaika on yksi keskiajan kolmesta ajanjaksosta sydänkeskiajan (1000–1300) ja myöhäiskeskiajan (1300–1500) ohella. Varhaiskeskiaika sijoittui vuosille 500–1000. Varhaiskeskiaikaa nimitetään myös pimeäksi ajaksi.

Varhaiskeskiaika alkoi Rooman hajoamisen myötä. Rooman imperiumin ylläpitämä rauha päättyi Rooman legioonien vetäytyessä provinsseista. Rooman suuret ruhtinaat ja heimopäälliköt halusivat täyttää valtatyhjiön, josta seurasi lähes loppumaton taistelu legioonien ja ruhtinaiden välillä. Roomalaiset veivät mukanaan hallintokoneiston, jonka myötä yhteiskuntarakenteet hajosivat. Monet kaupungit autioituivat ja kaupankäynti tyrehtyi, ja lopulta koko Rooma hajosi. Idästä tulleet germaanit aiheuttivat lisää kaaosta Keski-Euroopassa ja arabipaimentolaiset valloittivat isoja osia Etelä-Euroopasta, muun muassa nykyisen Espanjan alueen. Viikingit matkasivat merillä aktiivisesti vuosina 700–1000 hyökäten kuningaskuntiin ja aiheuttaen suuria tuhoja. 

Germaaniheimoista visigootit eli länsigootit, ostrogootit eli itägootit ja frankit perustivat omia valtakuntiaan luhistuneen Rooman valtakunnan länsiosiin ja omaksuivat vaikutteita roomalaisesta kulttuurista. Frankkien valtakunta kasvoi merkittävimmäksi näistä valtakunnista.

Varhaiskeskiaikaa leimasivat poliittinen epävakaus ja levottomuudet. Länsi-Eurooppaa ahdistivat viikinkien lisäksi idästä avaarit ja etelästä maurit. Talous taantui ja kaupunkien väestö supistui. Itä-Rooma eli Bysantin valtakunta kesti yhä, mutta sitäkin heikensivät muslimien ja slaavien hyökkäilyt.

Henkinen elämä keskittyi kristinuskon ympärille. Kirkonmiesten koulutusta ja taustaa leimasivat kreikkalais-roomalainen ajattelu ja sen metodologinen ja tieteellinen älyllisyys. Antiikin sivistysihanteiden omaksuminen näkyi vapaiden taiteiden – artes liberales – ottamisessa koulutuksen ihanteiksi. Luostarien suojissa antiikin tiede ja korkeakulttuuri elivät kuin linnoitetuissa saarekkeissa.Laaksonen s. 284. Varhaiskeskiaikaa voi hyvin kutsua pimeäksi keskiajaksi sen takia, että kirjoitustaito katosi lähes kokonaan, minkä vuoksi kirjallisia dokumentteja on tuolta ajalta hyvin vähän.

Varhaiskeskiajan kurjuuden katkaisi hetkeksi aikaa frankkien kuningas Kaarle Suuri. Hänet kruunattiin Rooman keisariksi vuoden 800 joulupäivänä. Hetken aikaa näytti jopa siltä, että Rooma olisi noussut uudelleen pystyyn. Kaupankäynti elpyi jälleen, ja Kaarle Suuri otti velvollisuudekseen suojella oppineita. Kaarle Suuren kuoleman jälkeen Rooma jaettiin kolmeen valtioon hänen perillisilleen: Saksaan, Ranskaan ja Italiaan. Keskiajalla ei ollut vielä olemassa varsinaisia kansallisvaltioita. Kaarle Suuren jälkeläisillä ei ollut kuitenkaan isänsä johtamiskykyjä, joten 800-luvun jälkeen Eurooppa palasi takaisin sotiin ja kurjuuteen. Vaikka Euroopassa hallitsi monia nimellisesti tunnettuja kuninkaita, heidän valtansa oli hyvin heikko.

Katolinen kirkko kuitenkin päätti jatkaa Rooman keisarien kruunaamista, mutta vasta Otto I Suuri, joka kruunattiin vuonna 962, palautti osan Rooman hienoudesta. Otto I Suuren keisarius siirtyi samalla frankeilta Sakseille, ja vallan painopiste siirtyi Ranskasta Saksaan. Häntä pidetään yhä Pyhän Saksalais-Roomalaisen keisarikunnan perustajana. Nimitys tosin tuli käyttöön vasta satoja vuosia Otto I Suuren kuoleman jälkeen. Otto I Suuren arvonimet olivat frankkien ja saksien keisari, vaikka Otto itse piti itseään myös Rooman keisarina. Keisarius yhdistettiin siitä lähtien Saksan kuninkuuteen, ja entinen kuningas siirtyi Saksan keisariksi. Saksan keisarikunnan valta oli myös ruhtinaiden käsissä, sillä he valitsivat kuninkaan.

 Lähteet 

 http://www.katajala.net/keskiaika/historia/lyhyt_historia.html

 Viitteet 

*
*