Taistelu Ranskasta

Taistelu Ranskasta eli Ranskan valtaus oli toisen maailmansodan länsirintaman vaihe, jossa Saksan sotavoimat tuhosivat Ranskan asevoimat ja ajoivat brittiläisen siirtoarmeijan Manner-Euroopasta touko–kesäkuussa 1940. Hyökkäyksen ensimmäisestä vaiheesta käytettiin koodinimeä Fall Gelb eli suomeksi ”operaatio Keltainen”.

Toinen maailmansota oli alkanut syyskuussa 1939 Saksan hyökättyä Puolaan.
Länsirintamalla käytiin kuitenkin kevääseen 1940 saakka valesotaa, jonka aikana Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan. Sen jälkeen Saksa valmistautui iskuun Benelux-maihin ja Ranskaan. 

 Saksalaisten hyökkäyssuunnittelu 
pienoiskuva|vasen|Saksan sodanjohtoa vuonna 1940: etualalla pöydän ääressä Walther von Brauchitsch, Wilhelm Keitel, Adolf Hitler ja Franz Halder. 
Syksyllä 1939 Adolf Hitler valvoi henkilökohtaisesti kevään hyökkäyksen valmistelua. Suunnitelman laatimisen hän antoi kenraali Franz Halderin tehtäväksi.Beevor 2012, s. 58 Hitlerin mukaan Ranskan nopea kukistuminen saisi Britannian antautumaan, ja hyökkäyksen hän kaavaili alkavan jo loka–marraskuun aikana. Hitler korosti tarvetta kiirehtimiseen, jotta länsivalloilla olisi vähemmän aikaa varustautua.Kershaw 2010, s. 527–530 Hitlerin mielestä nopeus myös vähentäisi todennäköisyyttä sille, että Yhdysvallat liittyisi sotaan.Beevor 2012, s. 90Kershaw 2010, s. 539 Sotilasjohto piti kuitenkin vuodenaikaa myöhäisenä sekä joukkojen mobilisoimista ja varustelua vaikeana: asevoimia vaivasi ammus- ja varustepula. Lisäksi hyökkäyksen pelättiin pitkittyvän, kuten ensimmäisessä maailmansodassa, eivätkä Saksan raaka-aineet olisi riittäneet pitkään sotaan. Hitler perusteli, että Ranskan ja Benelux-maiden hiili- ja teräsalueiden valtaaminen helpottaisi raaka-ainepulaa. Kenraalieversti Walther von Brauchitsch piti suunnitelmaa katastrofaalisena ja koki Hitlerin aliarvioivan Ranskan. Franz Halder ehdotti jopa Hitlerin pidättämistä siinä tapauksessa, että tämä antaisi hyökkäyskäskyn.

Hyökkäyssuunnitelma perustui ensimmäisen maailmansodan Schlieffen-suunnitelmaan, johon oli lisätty hyökkäys myös Alankomaiden kautta kiertäen. Sen tarkoituksena oli saartaa koko Ranskan armeija, jonka päävoimat tukeutuivat vahvasti linnoitettuun Maginot-linjaan. Schlieffen-suunnitelma ensimmäisessä maailmansodassa oli tehokkaan alun jälkeen tyrehtynyt ja muuttanut sodan asemasodaksi. 

5. marraskuuta 1939 Hitler antoi hyökkäyskäskyn: kenraalien vastustuksesta huolimatta länteen hyökättäisiin jo 12. marraskuuta.Kershaw 2010, s. 533 Hyökkäystä oli kuitenkin pakko lykätä huonon sään vuoksi 16. tammikuuta 1940 asti. Tammikuun alkupuolella ongelmaksi koitui yllättävä lento-onnettomuus: Saksan ilmavoimien yhteyslentokone, jonka kyydissä oli hyökkäyssuunnitelmat, teki pakkolaskun Belgiaan. Koska vaara suunnitelmien vuotamisesta oli suuri, Hitler siirsi hyökkäystä kevääseen.Messenger, s. 61 Suunnitelmat käsiinsä saaneet liittoutuneet olettivat hyökkäyksen alkavan pian ja siirsivät Koillis-Ranskaan sijoitetut joukot Belgian rajalle. Kun Saksa huomasi joukkojen siirron, hyökkäyssuunnitelma oli pakko arvioida uudelleen. Liittoutuneille saksalaiskoneen pakkolasku oli lopulta epäonni, sillä se sai saksalaiset kehittämään rohkeamman ja yllätyksellisemmän suunnitelman paljastuneen suunnitelman tilalle.Beevor 2012, s. 91 Ranskan kukistumisen jälkeen liittoutuneet jopa uskoivat hyökkäyssuunnitelman vuotamisen olleen saksalaisten tekaisema harhautus, vaikka tosiasiassa lento-onnettomuus oli aito.Beevor 2012, s. 103 Operaation toistuvat lykkääntymiset antoivat Saksalle myös mahdollisuuden täydentää ammusvarastojaan.Beevor 2012, s. 118

 Uusi suunnitelma 
pienoiskuva|Mansteinin hyökkäyssuunnitelma Ranskaan.
Niin Hitler kuin kenraaliluutnantti Erich von Manstein eivät vakuuttuneet Schlieffen-suunnitelmaan perustuvasta hyökkäyssuunnitelmasta ja haikailivat operaatioon yllätysmomenttia.Kershaw 2010, s. 543 Hitlerin tietämättä von Manstein oli laatinut Heinz Guderianin avustuksella korvaavan suunnitelman, jonka perusajatus oli, että länsiliittoutuneet olettaisivat Saksan hyökkäävän Schlieffen-suunnitelman mukaan ja siirtäisivät joukkonsa Belgiaan. Samaan aikaan Maginot-linjalla aiheutettaisiin pieniä kahakoita harhautukseksi. Todellisuudessa Saksa hyökkäisi panssaridivisioonilla vaivihkaa Luxemburgin sekä Ardennien vaikeakulkuisen maaston läpi ja pääsisivät ranskalaisten ja brittien selustaan. Kun hyökkäys etenisi Pohjois-Ranskaa pitkin Englannin kanaalille, länsiliittoutuneet jäisivät ansaan.

Kenraalieversti Gerd von Rundstedt kannatti von Mansteinin suunnitelmaa, mutta maavoimien pääesikunta ei hyväksynyt sitä, eikä kenraalieversti von Brauchitsch suostunut edes keskustelemaan suunnitelmasta. Helmikuun 1940 aikana Hitler kuitenkin vaikuttui von Mansteinin kaavailemasta pihtiliikkeestä, jota hän piti kaipaamanaan tyrmäysiskuna länsilittoutuneita vastaan.Beevor 2012, s. 91, 97, 102–103 Hyökkäyssuunnitelmaa on sittemmin kutsuttu ”sirpinsivallukseksi” ().Sichelschnitt-termin suomennoksissa pientä vaihtelua: ”sirpinsivallus” (Beevor 2012, s. 103) ”sirpinveto” (Kershaw 2010, s. 544) ja ”sirpin isku” (Fischer 2010, s. 71). Hitler ennusti hyökkäyksen päättyvän ”maailmanhistorian suurimpaan voittoon”,Beevor 2012, s. 99 ja armeijoilleen antamassaan julistuksessa hän sanoi taistelun ”ratkaisevan Saksan kansakunnan kohtalon seuraavaksi tuhanneksi vuodeksi”. Ranskan hän odotti antautuvan noin kuudessa viikossa, ja arvio osuikin lopulta oikeaan.Beevor 2012, s. 101 Sen sijaan hyökkäys Ranskaan jo vuoden 1939 lopulla olisi historoitsija Antony Beevorin mukaan todennäköisesti päättynyt Saksan kannalta katastrofiin.

 Norjan valtaus ennen hyökkäystä Ranskaan 
Lyhyellä varoitusajalla laadittu hyökkäys Tanskaan ja Norjaan lykkäsi Saksan hyökkäystä Ranskaan edelleen. Hyökkäyssuunnitelmaa sekä länteen että pohjoiseen työstettiin samaan aikaan. Osa sodanjohdosta piti hyökkäystä Pohjoismaihin riskialttiina sivuaskeleena, joka hankaloittaisi jo ennestään vaarallista Ranskan offensiivia.Beevor 2012, s. 92 Hyökkäystä Ranskaan lykättiin lopulta yhteensä 29 kertaa.Fischer 2010, s. 56 Kun hyökkäystä ei kuulunut, länsiliittoutuneet alkoivat jopa epäillä, ettei Saksalla olisi rohkeutta hyökätä. Hitlerin epäiltiin hyökkäävän etelään Balkanille, ja odottamattomana pidettiin etenkin sitä, että Saksa hyökkäisi samanaikaisesti neljään maahan eli Alankomaihin, Belgiaan, Luxemburgiin ja Ranskaan.Beevor 2012, s. 100

Tanskan ja Norjan valtaus alkoi 9. huhtikuuta 1940. Tanska antautui jo ensimmäisen päivän aikana. Norjan vastarinta kesti pidempään, mutta maa antautui kesäkuussa sen jälkeen, kun Saksa oli hyökännyt Ranskaan ja länsiliittoutuneet vetäytyneet Pohjois-Euroopasta.Beevor 2012, s. 97

 Joukkojen vahvuus 
Saksa keskitti kolme armeijaryhmää länsirajalleen valmiina salamasotaan. Rajan takana oli hieman alle miljoona ranskalaista ja brittiläistä sotilasta. Saksan ja liittoutuneiden sotavoimat olivat taistelun alkaessa kutakuinkin yhtä vahvat. Saksalla oli enemmän lentokoneita mutta vähemmän panssarivaunuja. Joukkojen tasaväkisyyden vuoksi taktiikasta ja strategiasta tuli ratkaisevan tärkeää.Fischer 2010, s. 57 Toisaalta Saksa käytti panssarivaunujaan tehokkaammin, sillä ne koottiin panssaridivisiooniksi, siinä missä Ranska jakoi panssarinsa jalkaväen käyttöön ja mitätöi niiden määrällisen ylivoiman. Ranskan panssarijoukot oli puutteellisesti koulutettuja, ja liittoutuneilta puuttuivat tehokkaat panssarintorjuntatykit ja tehokas ilmatorjunta.Beevor 2012, s. 98 Ranskalaisten aseet ja taktiikat olivat vanhentuneita.Kershaw 2010, s. 547 Myös Ranskan ilmavoimat oli heikot, ja se luotti lähinnä Britannian ilmavoimiin. Iso-Britannia oli kuitenkin haluton lähettämään lentokoneitaan Ranskaan ja piti ilmavoimiensa ensisijaisena tehtävänä oman maansa suojelemista.Beevor 2012, s. 99

Liittoutuneet eivät olleet ottaneet oppia Puolan offensiivista, jossa Saksa oli lamauttanut vihollisen ilmavoimat ja iskenyt nopeilla panssarihyökkäyksillä. Liittoutuneilla ei ollut yhteistä johtoa, kuten oli ollut vielä ensimmäisessä maailmansodassa. Heikon johdon lisäksi operatiivista kykyä heikensivät alkeelliset radiot. Myös yhteistyössä naapurimaiden kanssa oli puutteita: Belgia ja Alankomaat eivät liittyneet puolustusvalmisteluihin, sillä ne pitivät kiinni puolueettomuudestaan ja välttivät provosoimasta Saksaa.

 Hyökkäys 
 Taistelut 10.–20. toukokuuta 
Saksan armeija aloitti perjantaiaamuna 10. toukokuuta 1940 kello 05.35 hyökkäyksensä länteen.Fischer 2010, s. 58 Ensimmäisinä osastoina olivat kaksi erikoisyksikköä, Brandenburg-rykmentti ja laskuvarjojääkärit, joiden tehtävänä oli vallata muun muassa Eben-Emaelin linnake 6. armeijan reitillä, Hollannin lentokentät sekä tärkeimmät sillat 18. armeijan reitillä. Samanaikaisesti näiden operaatioiden kanssa Saksan ilmavoimat pommittivat Belgian lentokenttiä sekä muita valittuja kohteita.
Armeijaryhmä A:n (2. (von Weichs), 4. (von Kluge), 12. (List) ja 16. armeija (Busch) yhteensä 44 divisioonaa) komentajanaan kenraalieversti Gerd von Rundstedt hyökkäsi 12. toukokuuta Luxemburgiin, joka oli luottanut puolueettomuuteensa ja tuli siten yllätetyksi.

Armeijaryhmä B:n (18. (von Klücher) ja 6. armeija (von Reichenau) yhteensä 30 divisioonaa) komentajanaan Fedor von Bock hyökkäsi Belgiaan ja Armeijaryhmä C (1. (von Witzleben) ja 7. armeija (Dollman) yhteensä 17 divisioonaa) komentajanaan Wilhelm von Leeb teki harhautushyökkäyksiä Ranskan Maginot-linjaa vastaan. Maavoimien hyökkäystä edelsivät raskaat pommitukset. Belgian tärkein rajalinnoitus Eben-Emael joutui saksalaisten laskuvarjojääkärien käsiin jo ensimmäisenä päivänä.

 Alankomaat antautuu 

Alankomaiden vastarinta murtui jo parissa päivässä, vaikka he avasivat patojensa sulut ja miinoittivat Reinin suun. Saksan ilmavoimat keskittivät ensimmäisiä iskujaan voimakkaasti Alankomaihin saadakseen maan nopeasti antautumaan mutta myös vahvistaakseen vaikutelmaa, että päähyökkäys olisi tulossa pohjoisesta. Vihollisen huomion kohdistamista väärään suuntaan  on myöhemmin nimitetty ”matadorin viitta” -taktiikaksi.Beevor 2012, s. 107

Saksalaiset lähestyivät liittoutuneiden Dylen-linjaa, kun taas belgialaiset ajettiin Albertin kanavalle. Alankomaiden kuningatar Vilhelmiina pakeni Britanniaan 13. toukokuuta ja maa antautui Saksalle kahta päivää myöhemmin.

 Yllätyshyökkäys Ardenneilta 
Saksalaisten hyökkäys Ardennien läpi alkoi 12. toukokuuta. Joukot etenivät kohtaamatta juurikaan vastarintaa, sillä liittoutuneet eivät osanneet odottaa suuria sotajoukkoja Ardenneilta, jonka maasto oli epätasaista ja metsät tiheitä ja jota ranskalaiskenraali Maurice Gamelin piti läpitunkemattomana. Todellisuudessa alueen tiet olivat riittävän leveitä panssarivaunuille, ja samalla metsät tarjosivat saksalaisjoukoille näkösuojaa.Beevor 2012, s. 104 Harhautukseksi Saksan tiedustelupalvelu oli levittänyt erityisesti Belgiaan huhuja, että Saksa pyrkisi toistamaan ensimmäisen maailmansodan Schlieffen-suunnitelman. Lisäksi saksalaiset esittivät kiertävänsä Maginot-linjan etelästä loukkaamalla Sveitsin puolueettomuutta. 

Hyökkäys Ardennien kautta oli menestys. Jo 12. toukokuuta saksalaiset saavuttivat Meusejoen, jonka ylittäminen avasi tien etenemiselle syvälle Ranskaan. Syöksypommittajat moukaroivat ranskalaisten asemia, kun saksalaiset käyttivät kumiveneitä luodakseen sillanpääasemat Sedaniin ja Dinatiin 13. päivänä.Beevor 2012, s. 111–113 Saksalaiset panssarijoukot avasivat 75 kilometriä syvän aukon liittoutuneiden linjaan. Tämä iski kiilan Ranskan 9. ja 2. armeijan väliin, jotka yrittivät jatkaa vastarintaa. Saksalaisten kärkijoukko venyi vaarallisen pitkäksi, eikä joukoille jäänyt paljoakaan aikaa lepoon.Beevor 2012, s. 117

15.–20. toukokuuta välillä liittoutuneet vetäytyivät Dylen-linjalta Saksan 6. ja 18. armeijan pakottamina Scheldten-linjalle Brysselin länsipuolelle sekä Dendrejoelle. He joutuivat vetäytymään kokonaan Alankomaista. Belgialaiset jatkoivat taistelua Antwerpenin ja Brysselin välillä, mutta joutuivat perääntymään Lys-joelle 20. toukokuuta mennessä.

16. toukokuuta Ranskan reserveistä muodostettiin 6. armeija pysäyttämään Ardenneilta edenneet saksalaiset, mutta se ei kyennyt siihen. Prikaatinkenraali Charles de Gaullen 4. panssaridivisioonan vastahyökkäys Laon-Montcornetissa 17.–19. toukokuuta epäonnistui. Saksalaiset saavuttivat Cambrainin 18. päivänä ja lopulta meren kahta päivää myöhemmin. Liittoutuneiden oli joko katkaistava saksalaispanssarien luoma ”käytävä” tai otettava se riski, että etelässä ja pohjoisessa olevat joukot joutuvat erilleen. Päätöksenteko viivästyi, kun liittoutuneiden ylipäällikkönä toiminut kenraali Gamelin erotettiin. Hänen tilalleen tuli 20. toukokuuta kenraali Maxime Weygand.

 Taistelut 21. toukokuuta – 12. kesäkuuta 
pienoiskuva|300px|left|Tilanne 21. toukokuuta – 4. kesäkuuta 1940
pienoiskuva|300px|left|Tilanne 4.–12. kesäkuuta 1940
pienoiskuva|300px|right|Dunkerque palaa.
pienoiskuva|280px|right|Dunkerquesta evakuoitavia brittisotilaita.
Brittiläiset panssarivaunut taistelivat Saksan 7. panssaridivisioonan kanssa Arrasissa 23. toukokuuta asti. Liittoutuneiden uusi ylipäällikkö päätti vetää joukot pois Belgiasta, kun saksalaisia ei saatu karkotettua ”käytävästä”. Joukot evakuoitiin Boulogneesta ja Calaisista 28. toukokuuta mennessä. Hitler ja von Rundstedt pysäyttivät hyökkäyksen Gravelinesiin säästääkseen panssarinsa Pariisiin suunnattavaan hyökkäykseen. Koska Dunkerqueen oli motitettu miltei 400 000 liittoutuneiden sotilasta, ne aloittivat Dunkerquen evakuoinnin 26. toukokuuta. Samana päivänä Hitler tajusi panssarien pysäyttämisen olleen virhe ja käski niiden hyökätä Dunkerqueen. Kahden päivän viive kuitenkin riitti Dunkerquen puolustuksen järjestämiseksi ja joukkojen evakuoimiseksi.Kershaw 2010, s. 546–547

Belgian kuningas Leopold antoi armeijalleen luvan antautua 28. toukokuuta, kun liittoutuneiden joukot oli evakuoitu Belgiasta ja näin ollen taistelu oli käytännössä hävitty. Pariisissa maanpaossa ollut Belgian hallitus tuomitsi Leopoldin antautumisen ja riisti tältä kuninkuuden.  

Dunkerquen evakuointi päättyi 4. kesäkuuta. Sen aikana oli evakuoitu 338 226 miestä Englannin kanaalin yli. Kaksi kolmasosaa evakuoiduista oli brittejä. Saksalaiset vangitsivat jäljelle jääneet noin 40 000 sotilasta, joista suurin osa oli ranskalaisia.Fischer 2010, s. 62–64 5. kesäkuuta Saksa aloitti ”ratkaisevan hyökkäyksensä” Ranskaa vastaan 119 divisioonan voimin nimellä operaatio Punainen. Ranskan vastarinta oli nyt selvästi tehokkaampaa.Fischer 2010, s. 65

Armeijaryhmä B hyökkäsi pitkin Sommejokea saavuttaen Seinen Pariisin länsipuolella 9. päivä. Armeijaryhmä A liikkui kohti Moseljokea Maginot-linjan takaa ja aloitti hyökkäyksensä Pariisin itäpuolella. Rundstedin panssarit nujersivat Ranskan 4. armeijan ja murtautuvat läpi Chalons-sur-Marnessa 12. kesäkuuta. Ranskan vastaus, Weygand-linja, joka ulotti pitkin Somme- ja Aisnejokea, pyrki suojaamaan Pariisia ja sen ympäristöä. Jotkut Ranskan 65 divisioonasta taistelivat kiivaasti, mutta monet pakenivat.  

10. kesäkuuta noin 11 000 liittoutuneiden sotilasta evakuoitiin St. Haverystä ja Le Havresta Englantiin osana operaatio Cycleä. Samaan aikaan liittoutuneet vetivät joukkonsa myös Norjasta.Fischer 2010, s. 54

Italia päätti hyötyä Ranskan luhistumisesta ja julisti sodan 10. kesäkuuta. Tämä liitti Italian lopullisesti akselivaltoihin. 

 Lopputaistelut 13.–24. kesäkuuta 
Pariisi julistettiin avoimeksi kaupungiksi 13. kesäkuuta, jotta se säästyisi hävitykseltä. Ranskalaiset vetäytyivät pääkaupungin eteläpuolelle ja jättivät Maginot-linjan. Saksalaiset marssivat Pariisiin 14. päivänä. Saksan Armeijaryhmä C aloitti hyökkäyksensä Maginot-linjan läpi. Saksalaiset etenivät joka suunnassa ja ylittivät Reinin ja Loiren.

Liittoutuneiden viimeinen joukkojen evakuointi tapahtui 16.–25. kesäkuuta Luoteis-Ranskasta nimellä operaatio Ariel. Evakuointi pelasti noin 214 000 sotilasta. Samaan aikaan Ranskan pääministeri Paul Reynaud ei saanut hallitustaan jatkamaan taistelua ja vapautti Ranskan Britannian kanssa tehdystä sitoumuksesta, jonka mukaan Ranska ei tekisi erillisrauhaa Saksan kanssa. Ranska hylkäsi brittien ehdotuksen valtioliitosta maiden välille. Menetettyään kannatuksensa Reynaud erosi. Uusi pääministeri Philippe Pétain pyysi Saksan aselepoehtoja 17. kesäkuuta.

20.–21. kesäkuuta italialaiset tekivät hyökkäyksiä pitkin etelärannikkoa sekä pitkin Italian ja Ranskan välistä rajaa. Italia pommitti myös strategisesti tärkeää Maltaa.

 Aselepo 

Aselepo Saksan ja Ranskan välille allekirjoitettiin 22. kesäkuuta Compiègnessa samassa junavaunussa, jossa oli solmittu myös ensimmäisen maailmansodan päättänyt Compiègnen aselepo vuonna 1918. Vaunu oli Hitlerin valinta, ja sillä haluttiin nöyryyttää Ranskaa ja kostaa Saksan ensimmäisessä maailmansodassa kokema tappioon liittynyt häpeä.Kershaw 2010, s. 548–549 Vaunu vietiin näytteille Saksaan, jossa se myöhemmin Saksan tappion häämöttäessä vuonna 1945 poltettiin.

Aselevon ehtojen mukaan Ranskan sotavoimat demobilisoitiin ja kaikki aseet luovutettiin Saksalle. Ranskalaiset maksoivat itse miehityksestä 20 miljoonaa valtakunnanmarkkaa päivässä.Fischer 2010, s. 71 Saksa otti haltuunsa kolme viidesosaa Ranskasta, muun muassa koko Atlantin rannikon. Etelässä sai toimia ns. Vichyn Ranska, joka sai myös pitää siirtomaansa. Italian ja Ranskan aselepo solmittiin 24. kesäkuuta, jolloin alkoi tulitauko kaikilla rintamilla. Taistelu Ranskasta oli päättynyt, ja Berliinissä järjestettiin 6. kesäkuuta suuri voitonparaati.Fischer 2010, s. 75 Brittejä Hitler ei kuitenkaan saanut antautumaan: taistelu Britanniasta käynnistyi kesän 1940 aikana ja päättyi Saksan tappioon.

 Tappiot 
10. toukokuuta alkaen tappiot olivat seuraavat:
Ranska: yli 85 000 kaatunutta
Britit: noin 3 500 kaatunutta
Saksa: noin 27 000 kaatunutta

 Katso myös 
 Saksan miehitysvalta Ranskassa

 Lähteet 





 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

*
Luokka:Saksan sotilasoperaatiot toisessa maailmansodassa
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan taistelut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit