Baltiansaksalaiset

Baltiansaksalaiset ( tai Baltendeutsche, , ) olivat etenkin nykyisessä Virossa ja Latviassa asunut etninen saksalaisvähemmistö. Saksalaisia asettui asumaan Baltiaan 1100-luvulta. Baltiaa hallinnut aristokratia koostui muinaisten ritarien jälkeläisten ja alueelle myöhemmin Saksasta muuttaneiden lisäksi myös muualta Euroopasta kotoisin olleista aatelisista (esimerkiksi Venäjän palkkaamista sotilaista), jotka olivat Baltiaan asetuttuaan omaksuneet saksan kielen. Saksalaisväestöön kuuluivat lisäksi kaupunkeihin asettuneet saksalaiset kauppiaat ja käsityöläiset, jotka kiltoihin järjestäytyneinä vastasivat kaupunkien hallinnosta.

 Historia 
Saksalaisten liikehdintä Baltiassa alkoi 1100-luvulla. Ensimmäiset tulijat olivat kauppiaita, ja he liikkuivat Väinäjoen varsilla. Heitä seurasivat lähetyssaarnaajat. Ensimmäisten joukossa oli augustinolainen Meinhard.Niitemaa ja Hovi 1991, s. 58 Lähetystyö oli aluksi rauhanomaista mutta muuttui sittemmin väkivaltaiseksi. Meinhardin seuraajan Bertholdin surmasivat pakanalliset liiviläiset ja hänen seuraajansa Albert von Buxhövden, jonka mukana oli paavi Innocentius III:n bullalla mukaan kutsumia saksalaisia joukkoja.Niitemaa ja Hovi 1991, s. 59 Saksalaiset alistivatkin ensin liiviläiset ja sitten latvialaiset varsin helpostiZetterberg 2007, s. 62. Virolaiset alistettiin 1200-luvun ensimmäisten vuosikymmenien aikana. Viimeinen vapaa virolainen alue Muhu vallattiin vuonna 1227.Zetterberg 2007, s. 71 Valloitetut alueet jaettiin Kalparitaristolle ja piispanistuimille.Niitemaa ja Hovi 1991, s. 75–76 Kalparitaristo liittyi myöhemmin Saksalaiseen ritarikuntaan, joka hallitsi aluetta 200 vuotta 1600-luvulle saakka, jolloin se hajosi heikennyttyään sodissa Puola-Liettuaa vastaan. Tämän jälkeen alueelle muodostui Baltian valtatyhjiö, jonka täyttivät Puola-Liettua etelässä ja Ruotsi pohjoisessa. Ruotsin vallan aikana baltiansaksalaisten asema heikkeni talonpoikiin nähden. Baltiassa talonpoikaisella valtaväestöllä oli vähemmän oikeuksia kuin esimerkiksi Pohjoismaissa.

Venäjän vallan aika Baltiassa
pienoiskuva|Baltia vuonna 1882.
Yli kahdeksansataa syntyperältään baltiansaksalaista upseeria komensi venäläisjoukkoja Napoleonin vastaisissa sodissa, mikä oli huomattava panos ottaen huomioon väestöryhmän pienen koon.

Kartanotalouden ansiosta baltiansaksalainen aateli muodosti 1900-luvun alkuun saakka hallitsevan maanomistajaluokan Virossa ja Latviassa. Vuoden 1856 maanhankintalakien myötä alkoi syntyä myös muuta itsenäistä talonpoikaistoa, mutta vielä 1910-luvulla kartanot omistivat kaikkialla vähintään puolet viljelyskelpoisesta maasta ja lähes kaikki metsät. Baltian paikallishallinnon muodostivat vuoden 1866 lakikodifikaatioon saakka hallitsijoiden turvaamat aateliston feodaaliprivilegiot ja porvarien kiltalaitos, jotka kaikki takasivat saksalaisen väestön johtoaseman. Saksalaisväestö vastustikin laillisuusperiaatteen vastaisina Venäjän 1860-luvulla ylhäältäpäin toteuttamaa uudistusta, joka mahdollisti poliittiseen elämään osallistumisen ainakin varakkaimmalle osalle viron- ja latviankielisestä väestöstä. Kansallisuusliikkeen nousu vuosisadan lopulla merkitsi pääväestön kääntymistä saksalaista eliittiä vastaan, varsinkin Latviassa. Venäläistämistoimenpiteiden nähtiin pitkään kohdistuvan lähinnä saksalaisten etuoikeuksiin.Kähönen 1998, s. 190–191, 193–194. Saksalaisviha oli keskeistä myös virolaisten identiteetissä.

Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Baltiassa syntyi mellakoita, joiden aikana kartanoita ryöstettiin ja aatelisia tapettiin. Eniten tätä tapahtui Liivinmaalla, missä myös saksalaisia oli eniten. Venäläisten ja baltiansaksalaisten rankaisuretkikunnat palauttivat järjestyksen ankarin keinoin.Kähönen 1998, s. 195.

Ennen ensimmäistä maailmansotaa 1914 baltiansaksalaisia laskettiin olevan kaikkiaan 180 0000.

Venäjän vallan päättyminen ja saksalaisen sotilasvallan aika Baltiassa

pienoiskuva|Ensimmäisen maailmansodan itärintama Baltian alueella vuosina 1914–1917.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Itärintama siirtyi kohti Baltiaa syksyllä 1915 vuoden sodankäynnin jälkeen. Tällöin Saksa miehitti Puolan, Liettuan, Kuurinmaan ja eteläisen osan Liivinmaata. Alueesta muodostettiin Saksan armeijan hallitsema Ober Ost, ja sotilaina alueilla toimi Saksan keisarikunnan 8. armeija. Lopullinen muutos tapahtui syyskuussa 1917, jolloin keisarillisen Saksan joukot ylittivät Väinäjoen ja valloittivat syyskuun alussa 1917 Riian ja saman kuun lopulla Viron suuret saaret eli Saarenmaan, Hiidenmaan ja Muhun. Itse Viron mannermaan miehitys tapahtui helmikuussa 1918 niin, että Narva oli saksalaisten vallassa 4. maaliskuuta 1918. Samaan aikaan Saksan ja Venäjän välillä solmittu Brest-Litovskin rauha vahvisti Baltian kuulumisen Saksan valtapiiriin.Oleh S. Fedyshyn: Germany’s Drive to the East and the Ukrainian Revolution 1917–1918. New Brunswick/New Jersey 1971, , S. 257. Kieli=

Miehityksen myötä jälleen hallitsevaan asemaan päässeet baltiansaksalaiset pyrkivät saamaan Baltian eli Vironmaan, Liivinmaan ja Kuurinmaan osaksi Saksan keisarikuntaa. Tarton yliopisto Virossa muutettiin Landesuniveritätiksi, ja sen opettajat tuotiin Saksasta.Zetterberg 2007, s. 502. Baltiansaksalaisten muodostama maaneuvosto eli Landesrat teki ehdotuksen ja hyväksyi Baltian herttuakunnan muodostamisen. Tarkoituksena oli liittää herttuakunta Preussin kuninkaaseen eli Saksan keisariin ja sitä kautta Saksan keisarikuntaan. Hanke ei kuitenkaan toteutunut ennen Saksan romahdusta, joka tapahtui marraskuussa 1918.Zetterberg 2007, s. 503.

Baltiansaksalaiset sotien kautta syntyneissä Viron ja Latvian kansallisvaltioissa
Saksan sotilaallisen tappion ja marraskuun 1918 vallankumouksen seurauksena Saksan armeija romahti, kommunistisia neuvostoja muodostui monissa paikoissa ja saksalaisten yksiköt vetäytyivät sekasorron vallassa. Maailmansodan aselevon jälkeen Saksan hallitus nimitti sosiaalidemokraatti August Winnigin Baltian maiden kenraalikäskynhaltijaksi tehtävänään neuvotella vallansiirto kansallisille hallituksille, Latviassa Kārlis Ulmanisin ja Virossa Konstantin Pätsin hallitukselle. Neuvosto-Venäjä ei noudattanut tällöin enää Brest-Litovskin rauhansopimusta vaan aloitti marraskuun lopulla 1918 hyökkäyksen Baltiaan niin Viron, Latvian kuin Liettuan alueille, joissa kansalliset hallitukset olivat julistaneet maansa itsenäisiksi.

Saksan keisarikunnan 8. armeijan johto määräsi 30. marraskuuta luotettavista valtakunnansaksalaisista sotilaista muodostettavaksi oman vapaaehtoisyksikön niin sanotun Rautaisen prikaatin myöh. divisioona perustamisen varmistamaan sotamateriaalin vetäytymisen ja hallinnan.Claus Grimm: Vor den Toren Europas. Hamburg 1963, Se. 44,  Samaan aikaan, kun perustettiin valtakunnansaksalaisten vapaaehtoisyksikkö, perustivat Liivinmaan ja Kuurinmaan baltiansaksalaiset oman yksikkönsä Baltian Landeswehrin. Siitä tuli käynnissä olevan sodan osapuoli Latvian vapaussotaan Puna-armeijan ja latvialaisten kiväärimiesten miehitettyä tammikuun 1919 loppuun mennessä pääosan Latviaa aina Ventajoelle asti Liepājan () jäädessä Latvian väliaikaisen kansallisen hallituksen ja saksalaisten haltuun.von der Goltz, Rüdiger: Toimintani Suomessa ja Baltian maissa, s. 182–188O'Connor, Kevin C.: The History of the Baltic States, s. 101. Tilanne Liepājassa oli erikoinen, sillä baltiansaksalaisten Landeswehr oli toisaalta osa juuri itsenäistyneen Latvian tasavallan armeijaa ja toisaalta saksalaisten mielestä Landeswehr oli osa 1. helmikuussa 1919 paikalle tulleen valtakunnansaksalaisen kenraalin kreivi von der Goltzin komentamaa valtakunnansaksalaista VI reserviarmeijakuntaa, johon kuuluivat lisäksi saksalaisvapaaehtoisten muodostama Rautainen divisioona ja valtakunnansaksalainen 1. Kaartin reservidivisioona. Kenraali von der Goltzin päätehtäväksi oli asetettu virallisesti Itä-Preussin suojelu.

Marraskuussa 1918 Viron johto neuvotteli Vironmaan baltiansaksalaisten edustajien kanssa saadakseen heidät mukaan Viron tasavallan puolustamiseen bolševikkeja vastaan. Tältä pohjalta Virossa asuneet baltiansaksalaiset alkoivat muodostaa omaa sotilasyksikköään. He tulivat merkittäviltä osin Tarton ja Latvian yliopiston baltiansaksalaisista opiskelijoista. Viron baltiansaksalaiset alkoivat perustaa Rakveressä omaa sotilasyksikköään, balttipataljoonaa, josta tuli osa Viron tasavallan armeijaa. Näin Viron baltiansaksalaiset taistelivat Viron vapaussodassa Viron kansallisen hallituksen joukkojen rinnalla puna-armeijaa vastaan.

Latvian alue eli Kuurinmaa ja Liivinmaa siirtyi Neuvosto-Venäjän puna-armeijan tuella Latvian bolševikkien eli Neuvosto-Latvian käsiin. Baltiansaksalaiset kokivat kovan kohtalon, koska vallassa olleet bolševikit pitivät heitä päävihollisinaan. Tuhannet baltiansaksalaiset joutuivat vankileireille, ja osa heistä surmattiin. Se lisäsi kostonhalua, kun saksalais- ja baltiansaksalaisjoukot hyökkäsivät maaliskuusta 1919 lähtien Libausta kohti Riikaa, jonka he valtasivat toukokuussa 1919. Sitä ennen saksalaiset olivat syrjäyttäneet kansallisen johtajan Kārlis Ulmanisin hallituksen vallasta ja olivat nostaneet tilalle saksalaismielisen pastori Andrievs Niedran hallituksen pääministeriksi.

Kansainvälisessä politiikassa kesäkuussa 1919 tapahtui merkittävä, myös Baltiaan, vaikuttanut tapahtuma. Maailmansodan hävinneet saksalaiset allekirjoittivat 28. kesäkuuta 1919 Versailles'ssa rauhansopimuksen. Sopimus sinetöi valtakunnansaksalaisten sotajoukkojen vetäytymisen Baltiasta ja ennen kaikkea päätti kenraali von der Goltzin toiminnan silloisessa muodossa.Kesselring, 6/2019, 87 Landeswehrin sota käynnistyi kesäkuun alussa 1919 osapuolina Baltian Landeswehr yhdessä Rautaisen divisioonan kanssa ja toisella puolella latvialaiset yhdessä virolaisten kanssa. Baltian Landeswehr liittolaisineen vaati saksalaiselle vähemmistölle yhteiskunnallista vaikutusvaltaa Latviassa, mitä latvialaiset virolaisten tukemana eivät hyväksyneet. Landeswehr hyökkäsi Pohjois-Latviassa Cēsisissä.Kesselring, 6/2019, 87–88 Ratkaisevat taistelut siellä käytiin 19.–23. kesäkuuta 1919. Ne päättyivät Baltian Landeswehrin ja sitä tukeneiden vapaaehtoisten eli Rautaisen divisioonan sotilaiden tappioon.Kesselring, 6/2019, 88 Sotatoimet päättyivät Strasenhofin aselepoon, joka solmittiin 3. heinäkuuta. Se merkitsi baltiansaksalaisten vaikutusvallan loppua Baltiassa.

Baltiansaksalaiset ja kulttuuriautonomia sotien välisenä aikana
pienoiskuva|Syksyllä 1939 tapahtui baltiansaksalaisten muutto Suur-Saksan alueelle. Kaikkiaan siirtyjiä oli yli 60 000 Baltian saksalaista, ja enemmistö heistä oli kotoisin Latviasta. Kuvassa Riiasta lähdössä olevia baltiansaksalaisia.
Viron ja Latvian itsenäistyttyä vuosina 1918–1919 baltiansaksalaiset menettivät maareformeissa pääosan maaomaisuudestaan, sillä kukin maatila sai omistaa maareformin jälkeen enintään 20 hehtaaria. Baltiansaksalaisten yhteiskunnallinen valta oli murtunut Latvian ja Viron itsenäistymisen yhteydessä, mutta heille myönnettiin huomattava kulttuuriautonomia. Virossa laki vahvistettiin helmikuussa 1925. Sotien välillä baltiansaksalaisia alkoi muuttaa merkittävissä määrin Saksaan, joskaan tarkkoja lukuja ei tiedetä.

Latvia oli ollut merkittävin baltiansaksalaisten asuinpaikka. Vuonna 1925 heitä asui Latviassa 70 964 eli 3,6 prosenttia väestöstä. Vuoteen 1935 mennessä baltiansaksalaisten lukumäärä laski 62 144:ään eli 3,2 prosenttiin. Tyypillisesti baltiansaksalaiset asuivat maailmansotien välisenä aikana kaupungeissa, ja Riiassa asui Latvian baltiansaksalaisista yli puolet. Vuonna 1935 Riiassa asui 38 523 baltiansaksalaista eli yli puolet kansanosasta. Virossa baltiansaksalaisten osuus oli pienempi. Niinpä Tallinnassa asui tähän aikaan 6 575 baltiansaksalaista.

Latviassa vuonna 1934 tapahtunut presidentti Ulmanisin vallankaappaus muutti maan politiikkaa entistä kansallismielisemmäksi, minkä seurauksena ei-latvialaisilta oli kielletty kiinteistöjen ostaminen ja tuli myös muutamia ammatillisia rajoituksia, kuten vaatimukset latvialaisuudesta lakimiehen ammattiin.

Lähtö Baltiasta toisen maailmansodan alla
Tausta
Baltia oli vuonna 1939 jäänyt Molotov–Ribbentrop-sopimuksen perusteella Neuvostoliiton etupiiriin. Siksi Saksan johto halusi paikalliset saksalaiset pois alueelta. Asiasta lähetettiin sähke Moskovassa olleelle Saksan ulkoministerille Joachim von Ribbentropille jo syyskuussa 1939, ja hänet määrättiin sopimaan asiasta Neuvostoliiton kanssa. Neuvotteluja käytiin Vjatšeslav Molotovin kanssa ja asiasta päästiinkin nopeasti yhteisymmärrykseen. Baltiansaksalaisten siirtämisestä sovittiin Saksan ja Neuvostoliiton välisen raja- ja ystävyyssopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä 28. syyskuuta. Salaisen lisäpöytäkirjan mukaan Neuvostoliiton etupiirialueella asuneet Saksan kansalaiset tai saksalaista syntyperää olevat siirrettäisiin Saksaan tai Saksan etupiirialueelle. Saksalaiset lähettivät kuljetuslaivoja Latvian ja Viron satamiin lokakuun alussa ja kertoivat vasta sen jälkeen aikomuksestaan siirtää baltiansaksalainen väestönosa Saksaan. Hitler ilmoitti puheessaan 6. lokakuuta yleisesti saksalaisten vähemmistöjen siirtämisestä Itä- ja Kaakkois-Euroopasta Saksaan, mutta kyse oli vain baltiansaksalaisista.Hyytiä 1992, s. 159–160

Umsiedlung eli baltiansaksalaisten siirto Saksaan ennen Neuvostoliittoon liittämistä
pienoiskuva|Suunnitelma baltiansaksalaisten muutosta ja uudelleensijoittamisesta Saksaan vuodelta 1939.
Saksa ilmoitti Viron hallitukselle baltiansaksalaisten siirrosta vasta 7. lokakuuta. Viron hallitus kokoontui seuraavana päivänä ja päätti olla asettamatta mitään esteitä muuttajille. Pöytäkirja Virossa olevan saksalaisen kansallisuusryhmän siirtämisestä Saksaan allekirjoitettiin 15. lokakuuta. Umsiedlung käynnistyi jo samassa kuussa. Ensimmäinen kuljetuslaiva lähti Tallinnasta 18. lokakuuta vuonna 1939.

Virallisissa julistuksissa ei puhuttu Neuvostoliiton muodostamasta uhasta vaan uusista tehtävistä Suur-Saksassa. Ensimmäisten kuljetuslaivojen mukana lähti Virosta 12 000 baltiansaksalaista ja Latviasta noin 47 000. Baltiansaksalaiset sijoitettiin Puolalta vallatuille alueille.Zetterberg 2007, s. 617 Vielä kuljetuslaivojen lähdön jälkeen muutamia lähti muilla laivoilla tai rautateitse. Vain pieni osa saksalaisista jäi vielä Baltian maihin. Saksalaisia lehtiä, yhdistyksiä ja seuroja lopetti toimintansa. Mukaan lähtevät baltiansaksalaiset saivat ottaa vain henkilökohtaista omaisuutta, kuten vaatteet, korut ja taloustavarat. Yhdistysten, kirkkojen ja koulujen omaisuus oli jätettävä taakse.Zetterberg 2007, s. 618

Virossa kaksi suurta saksalaisten omistamaa pankkia Scheeli pank ja Aktsiapank jatkoivat toimintaansa, samoin saksankielinen lehti Revalsche Zeitung. Saksalaisilla oli ollut Virossa 157 järjestöä, joista maaliskuuhun 1940 mennessä vain seitsemän lopetti toimintansa. Kun Viroon jäi vain 2 000–3 000 saksalaista, ihmetystä herätti, mitä he tekivät 150 järjestöllä.Hyytiä 1992, s. 164

Baltiansaksalaisten taakseen jättämän omaisuuden selvittely jatkui vielä pitkään saksalaisten lähdettyä, eikä siihen saatu selvyyttä ennen kuin Neuvostoliitto miehitti Baltian maat. Saksa ja Neuvostoliitto sopivat asiasta tammikuussa 1941. Sopimuksen mukaan Neuvostoliitto maksoi Saksalle sen Latviassa, Virossa ja Liettuassa olleesta saksalaisesta omaisuudesta 200 miljoonaa markkaa. Tästä summasta kuitenkin vähennettiin Baltian maiden Saksassa olleen omaisuuden arvo eli 50 miljoonaa markkaa. 

Nachumsiedlung eli baltiansaksalaisten siirto Saksaan Neuvostoliittoon liittämisen jälkeen
Samaten tammikuussa 1941 sovittiin myös Baltian maihin vielä jääneiden saksalaisten kuljettamisesta Saksaan. Tällöin muutolla oli jo paon sävy. Virosta lähti noin 7 500 henkilöä, joiden mukana oli noin tuhat virolaista. Latviasta lähti noin 10 000 saksalaista.

Saksalaisuuden muisto uudelleenitsenäistyneissä Baltian maissa
pienoiskuva|pysty=1.1|Riian Mustapäiden talo, joka tuhottiin neuvostovallan aikana 1950-luvulla mutta jälleenrakennettiin Latvian uuden itsenäisyyden aikana vuoteen 1999 mennessä.
Vuonna 1991 tapahtuneen Baltian valtioiden itsenäistymisen, Neuvostoliiton hajoamisen ja Saksan jälleenyhdistymisen seurauksena Baltian historiaa on käsitelty avoimemmin. Historiaa on tarkastelu laajemmin niin, että vanhat tapahtumat ja muistomerkit ovat tulleet osaksi itsenäistyneiden Baltian valtioiden historiaa. Konkreettisena esimerkkinä tästä on jälleenrakennettu Riian vanhan keskustan Mustapäiden talo, joka oli keskeinen osa Riian saksalaista historiaa.
Tunnettuja baltiansaksalaisia
Christoph Haberland (1750–1803), arkkitehti (Latvia)
Peter Clodt von Jürgensburg (1805–1867), kuvanveistäjä (Venäjä)
Julie Wilhelmine Hagen-Schwarz (1824–1902), taidemaalari, edellä mainitun tytär
Carl Timoleon von Neff (1804–1877), taidemaalari (Viro)
Werner Bergengruen (1892–1964), kirjailija
Anton Delvig (1798–1831), runoilija ja journalisti (Venäjä)
Nikolai Erdman (1900–1970), runoilija ja näytelmäkirjailija (Neuvostoliitto) Unioni)
Julie Hausmann (1826–1901), runoilija
Hermann Hesse (1877–1962), runoilija, romaanikirjailija ja taidemaalari (Saksa)
Eduard von Keyserling (1855–1918), kirjailija ja näytelmäkirjailija
August von Kotzebue (1761–1819), näytelmäkirjailija (Saksa)
Wilhelm Küchelbecker (1797–1846), runoilija ja dekabristi (Venäjä)
Garlieb Merkel (1769–1850), kirjailija ja yhteiskunnallinen aktivisti
Ornella Muti (s. 1955), elokuvanäyttelijä (Italia)
Marie Seebach (1830–1897), näyttelijä (Saksa)
Eduard Erdmann (1896–1958), pianisti, säveltäjä, professori (Saksa)
Lena Meyer-Landrut (s. 1991), laulaja (Saksa)
Fabian Gottlieb von Bellingshausen (1778–1852), tutkimusmatkailija (Venäjä)
Johann Anton Güldenstädt (1745–1781), luonnontieteilijä ja tutkimusmatkailija
Otto von Kotzebue (1787–1846), tutkimusmatkailija (Venäjä)
Adam Johann von Krusenstern (1770–1846), tutkimusmatkailija (Venäjä)
Otto Schmidt (1891–1956), matemaatikko, tähtitieteilijä, geofyysikko (Neuvostoliitto)
Leopold von Schrenck (1826–1894), eläintieteilijä, maantieteilijä ja etnografi (Venäjä)
Eduard von Toll (1858–1902), geologi ja tutkimusmatkailija (Venäjä)
Ferdinand von Wrangel (1797–1870), tutkimusmatkailija (Venäjä)
Władysław Anders (1892–1970), sotilaskomentaja ja poliitikko (Puola)
Michael Andreas Barclay de Tolly (1761–1818), sotilaskomentaja (Venäjä)
Alexander von Benckendorff (1783–1844), sotilaskomentaja (Venäjä)
Konstantin von Benckendorff (1785–1828), sotilaskomentaja ja diplomaatti (Venäjä)
Friedrich Wilhelm Rembert von Berg (1793–1874), sotilaskomentaja (Venäjä)
Friedrich Wilhelm von Buxhoeveden (1750–1811), sotilaskomentaja (Venäjä)
Nikolai von Essen (1860–1915), amiraali (Venäjä)
Wessel Freytag von Loringhoven (1899–1944), eversti (natsi-Saksa) 
Ernst Gideon von Laudon (1717–1790), sotilaskomentaja
Burkhard Christoph von Münnich (1683–1767), sotilaskomentaja (Venäjä)
Paul von Rennenkampf (1854–1918), sotilaskomentaja (Venäjä)
Eduard von Totleben (1818–1884), kenraaliinsinööri (Venäjä)
Roman von Ungern-Sternberg (1885–1921), sotilaskomentaja (Venäjä)
Carl Henrik Wrangel (1681–1755), sotilaskomentaja (Ruotsi)
Herman Wrangel (1587–1643), sotilaskomentaja ja valtiomies (Ruotsi)
Pjotr ​​von Wrangel (1878–1928), sotilaskomentaja (Venäjä)
Nicolai Hartmann (1882–1950), filosofi (Saksa)
Ernst Johann von Biron (1690–1772), Kurinmaan herttua
Peter von Biron (1724–1800), Kurinmaan herttua
Karl Nesselrode (1780–1862), diplomaatti (Venäjä)
Jacob Kettler (1610–1682), Kurinmaan herttua
 Peter Ludwig von der Pahlen, (1745–1826), Pietarin sotilaskuvernööri vuosina 1798–1801
Adolf Pilar von Pilchau (1851–1925), poliitikko, Yhdistyneen Itämeren herttuakunnan valtionhoitaja
Wolter von Plettenberg (1450–1535), Liivinmaan ritarikunnan mestari
Alfred Rosenberg (1893–1946), poliitikko, natsi-ideologi ja arkkitehti sekä tuomittu sotarikollinen (Saksa)
Max Erwin von Scheubner-Richter (1884–1923), poliitikko (natsi-Saksa)
Gustav Ernst von Stackelberg (1766–1850), diplomaatti (Venäjä)
Sergei Witte (1849–1915), Venäjän keisarikunnan ensimmäinen pääministeri
Carl Gustaf Wrangel (1613–1676), sotilaskomentaja ja valtiomies (Ruotsi)
Aleksei II (Aleksei von Rüdiger, 1929–2008), Moskovan patriarkka
Barbara von Krüdener (1764–1824), mystikko
Adolf von Harnack (1851–1930), luterilainen teologi ja kirkkohistorioitsija (Saksa)
Lionel Kieseritzky (1806–1853), shakkimestari
Paul Felix Schmidt (1916–1984), shakkimestari
Gustav Fabergé (1814–1893), kultaseppä
Vasili Ulrich (1889–1951),tuomari
Friedrich Georg Wilhelm von Struve (1793–1864), tähtitieteilijä (Venäjä)
Hermann Struve (1854–1920), tähtitieteilijä (Venäjä)
Ludwig Struve (1858–1920), tähtitieteilijä (Venäjä)
Otto Struve (1897–1963), tähtitieteilijä (Venäjä, Yhdysvallat)
Otto Wilhelm von Struve (1819–1905), tähtitieteilijä (Venäjä)
Karl Ernst von Baer (1792–1876), biologi, geologi, meteorologi, maantieteilijä
Alexander von Bunge (1803–1890), kasvitieteilijä (Venäjä)
Alexander von Keyserling (1815–1891), geologi ja paleontologi
Alexander von Middendorff (1815–1894), eläintieteilijä ja tutkimusmatkailija
Wilhelm Ostwald (1853–1932), kemisti, kemian Nobelisti
Friedrich Parrot (1791–1841), biologi ja lääketieteen tutkija
Alexander Keyserling (1815–1891), geologi ja paleontologi
Nikolai Anderson (1845–1905), filologi
Johann Christoph Brotze (1742–1823), pedagogi ja etnografi
Leopold von Schrenck (1826–1894), eläintieteilijä, maantieteilijä ja etnografi (Venäjä)
Jakob von Uexküll (1864–1944), biologi ja semioottikko (Saksa)
Ferdinand Johann Wiedemann (1805–1887), kielitieteilijä (Viro)
Georg Cantor (1845–1918), matemaatikko (Saksa)
Johann Friedrich von Eschscholtz (1793–1831),biologi, lääkäri ja tutkimusmatkailija (Venäjä)
Heinrich Lenz (1804–1865), fyysikko
Georg Wilhelm Richmann (1711–1753), fyysikko
Thomas Johann Seebeck (1770–1831), fyysikko
August Johann Gottfried Bielenstein (1826–1907), kielitieteilijä, folkloristi, etnografi ja teologi
Bernhard Schmidt (1879–1935), optikko, keksijä (Viro)
Friedrich Zander (1887–1933), rakettitieteilijä (Venäjä, Neuvostoliitto)

Katso myös
 Pietarinsaksalaiset

Lähteet
 Aappo Kähönen: Bolshevikkien Suomen ja Baltian kuva 1918–1920, teoksessa Ajankohta: Poliittisen historian vuosikirja 1998 (toim. Joni Krekola). Helsingin ja Turun yliopistot 1998. 




Viitteet

 Aiheesta muualla 

 Deutsch-Baltische Gesellschaft   viitattu 4.1.2013
 Verband der Baltischen Ritterschaften   viitattu 4.1.2013
 Viron saksalaiset.Lähestyminen virolaiseen kansanainekseen välttämätön, Helsingin Sanomat, 25.11.1934, nro 319, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

*