Fat Possum Records

Fat Possum Records on yhdysvaltalainen itsenäinen levy-yhtiö, jonka kotipaikat ovat Water Valleyssa ja Oxfordissa Mississippissä. Aluksi Fat Possum keskittyi tuntemattomien mississippiläisten bluesmuusikoiden äänittämiseen (yleensä Oxfordin tai Holly Springsin alueelta). Myöhemmin yhtiö alkoi kiinnittää riveihinsä myös nuorempia rock-artisteja. Levy-yhtiön tunnetuimpia artisteja ovat The Black Keys, R.L. Burnside, Junior Kimbrough, T-Model Ford, Iggy & The Stooges, OFF!, Solomon Burke, Townes Van Zandt, Paul Westerberg, Jessie Mae Hemphill, DInosaur Jr, X, Rowland S Howard, Jay Reatard, Al Green, Modest Mouse sekä Spiritualized.

 Levy-yhtiön historia 
Fat Possum perustettiin vuonna 1991. Sen perusti Living Blues -lehden toimittaja Peter Redvers-Lee, joka opiskeli Mississippin yliopistossa journalismin maisteriohjelmassa. Hän suunnitteli levy-yhtiön perustamista ja keksi sen nimen. Toinen perustaja Matthew Johnson oli Mississippissä kasvanut opiskelija samasta yliopistosta. Aluksi Johnson rahoitti toimintaa Mississippin yliopistosta saamansa opintolainan rippeillä. Noin vuoteen 1994 mennessä Lee kuitenkin jätti yhtiön, ja äänittäjä Bruce Watson otti hoitaakseen hänen johtotehtävänsä. Varhaisena sijoittajana toimi John Hermann (Widespread Panic -yhtyeestä), joka myös ehdotti levy-yhtiölle tuottajaksi musiikkitoimittaja Robert Palmeria, joka oli blues-musiikin asiantuntija. Monet Fat Possumin varhaisista artisteista valittiin Robert Palmerin avustuksella (hän oli aiemmin Johnsonin opettaja Mississippin yliopistossa), ja Palmer myös tuotti useita levyjä yhtiölle.

Fat Possum ryhtyi dokumentoimaan Mississippin pohjoisosien vanhoja blues-muusikoita, joita suuremmat levy-yhtiöt olivat pitkään sivuuttaneet. Sen varhaisimmat julkaisut keskittyivät etenkin ”hill country blues” -perinteeseen, ja levy-yhtiö löysi ja äänitti esimerkiksi R.L. Burnsiden, Junior Kimbroughin, T-Model Fordin, CeDell Davisin ja Robert Belfourin musiikkia. Näiden artistien musiikki oli raakaa, hypnoottista bluesia ja usein tallennettu suoraan heidän kodeissaan tai pikkuklubeilla. 

Levy-yhtiön julkaisut saivat erinomaisia arvosteluja, erityisesti Junior Kimbrough’n albumi All Night Long – joka sai neljä tähteä Rolling Stone -lehdeltä. Rocktähti Iggy Pop ihastui Fat Possumin julkaisemaan bluesiin, ja hän halusi auttaa erityisesti Junior Kimbroughin uraa. Popin tuki oli levy-yhtiölle merkittävä, sillä yhtiö kamppaili taloudellisesti ja Iggy Pop oli valmis ottamaan Fat Possumin artisteja mukaan kiertueille, ja hän auttoi heitä näin saamaan medianäkyvyyttä. Lopulta myös Iggy Pop solmi oman sopimuksen Fat Possumin kanssa ja julkaisi myöhemmin sen kautta Iggy & The Stoogesin albumin Ready To Die. 

Fat Possum oli pitkään kroonisesti rahapulassa. Sana kuitenkin levisi ja erilaiset artistikokoelmat kuten Not the Same Old Blues Crap 3  ja All Men Are Liars vetivät yhtiön vähitellen pois tappiosta – joskin usein vain hetkellisesti. Oikeustaistelu Capricorn Recordsin kanssa (joka oli määrä toimia heidän jakelijanaan) kuitenkin tyhjensi Fat Possumin rahavaroja ja yhtiö joutui jättämään useita levyjä julkaisematta. Levy-yhtiö oli lähes konkurssissa, kun Brett Gurewitz, Epitaph -levy-yhtiön johtaja ryhtyi tukemaan taloudellisesti Fat Possumia ja pelasti yhtiön. Fat Possum teki yhteistyöprojekteja Epitaphin kanssa.  

Vuonna 1995 Fat Possum kiinnitti riveihinsä Arkansasista kotoisin olevan blues-muusikon John ”So Blue” Westonin, jonka levyn So Doggone Blue (FP 1003) tuotti Grammy-ehdokas ja Living Blues -lehden kirjoittaja Larry Hoffman. Riidat artistin ja levy-yhtiön välillä johtivat siihen, että Hoffman osti levyn masterin takaisin ja myi sen Evidence Recordsille. Fat Possumin aloitteesta jotkut artistit – erityisesti R.L. Burnside – julkaisivat sekä perinteisiä blues-albumeita että teknomusiikkivaikutteisia levyjä, jotka tehtiin tyyliin, josta myöhemmin tuli kuuluisa Mobyn albumin Play myötä. Tämä aiheutti melkoista kiistaa bluesin puristien keskuudessa, mutta Johnson ei ollut tästä ryhmästä erityisen kiinnostunut. Hän halusi tuoda bluesia nuorelle yleisölle, joka ostaa eniten levyjä.  

Levy-yhtiö alkoi herättää kansainvälistä huomiota, ja sen julkaisuista alettiin kirjoittaa artikkeleita muun muassa The New York Timesissa ja The Observerissa. Yhtiö sai myös osakseen kritiikkiä antipuristisesta asenteestaan sekä tavasta, jolla se esitteli ja markkinoi artistejaan – toisinaan turvautuen stereotyyppeihin ja korostaen esiintyjien elämän väkivaltaisia, rikollisia tai päihteisiin liittyviä puolia. Vuonna 2004 Fat Possumista tehtiin dokumenttielokuva You See Me Laughin’, jossa esiintyivät R.L. Burnside, Junior Kimbrough, T-Model Ford ja CeDell Davis. Heidän lisäkseen dokumentissa haastateltiin Iggy Popia ja levy-yhtiön johtajia. 

Ajan myötä monet yhtiön vanhoista blues-artisteista ovat kuolleet. Asie Payton, King Ernest ja Charles Caldwell kuolivat ennen kuin heidän levynsä ehdittiin edes julkaista. Junior Kimbrough kuoli vuonna 1998 ja R. L. Burnside vuonna 2005. T-Model Ford ja Robert Belfour seurasivat heitä 2010-luvulla. Kun alkuperäiset blues-artistit kuolivat, yhtiö joutui laajentamaan profiiliaan julkaisemalla indierockia, punkia ja vaihtoehtoista folkia. Tällöin sen katalogiin liittyi esimerkiksi Junior Kimbroughia arvostanut The Black Keys -yhtye, jonka varhaiset levyt julkaistiin Fat Possumilla

Fat Possum julkaisee sekä uutta musiikkia että uudelleenjulkaisuja vanhoista blues- ja soul-klassikoista. Se hallinnoi myös useiden levy-yhtiöiden, kuten Hi Recordsin (Al Green, Ann Peebles), Phil-L.A. of Soulin ja Big Legal Mess Recordsin arkistoja. Solomon Burken albumi Don't Give Up On Me on sen menestyneimpiä julkaisuja. Levy voitti vuonna 2003 Grammy-palkinnon vuoden parhaana blues-albumina. Huumorilla yhtiö on joskus kuvannut itseään sloganilla: ”We’re trying our best”.

Aiheesta muualla
 Virallinen kotisivu

 Lähteet 
Luokka:Yhdysvaltalaiset levy-yhtiöt