Realismi (tieteenfilosofia)

Tieteellinen realismi on tieteenfilosofinen näkemys, joka korostaa tieteen merkitystä todellisuuden kuvaamisessa. Sen mukaan tieteen teorioiden kuvaama todellisuus on tosi todellisuus, sellaisena kuin se on. Tieteenfilosofiset realistit katsovat, että teoriat menestyvät koska ne vastaavat todellisuutta, eli koska teorian luomat odotukset vastaavat sitä mikä on todellisuudessa olemassa.

Keskeinen ongelma tieteellisessä realismissa on tieteen kehityksen selittäminen. Tieteellinen realismi katsoo yleensä, että tiede on edistyvä hanke, toisin sanoen tieteen teoriat kehittyvät yhä paremmiksi tai ennemminkin vastaavat yhä useampiin kysymyksiin.  Realistit ovat taipuvaisia katsomaan, että se mitä uskomme tällä hetkellä on vain todellisuuden likiarvo, ja että jokainen uusi havainto vie meidät lähemmäksi todellisuuden ymmärtämistä.Blackburn 2005, s. 188

 Historia 

Realismi on filosofiassa yleisesti käsitys, jonka mukaan on olemassa tietoisuudesta riippumaton todellisuus. Sana realismi on muodostettu latinan sanasta res, joka tarkoittaa olioita ja asioita. Realismi ja sitä vastustava antirealismi on muotoiltu ajattelun historiassa monin eri tavoin.Niiniluoto, Ilkka: ”Kriittinen tieteellinen realismi”. Teoksessa  Realismin käsite voi esiintyä yhtä lailla ontologiassa, semantiikassa, tietoteoriassa, metodologiassa, etiikassa kuin tieteenfilosofiassakin.

Tieteellinen realismi liittyy vanhempiin filosofisiin kantoihin, mukaan lukien ontologinen realismi ja rationalismi. Tieteenfilosofisena kantana se kehittyi kuitenkin 1900-luvulla pitkälti vastauksena loogiselle empirismille, ja sen kuvaaminen suhteessa tätä varhaisempiin kantoihin olisi harhaanjohtavaa.

Looginen empirismi oli 1900-luvun alkupuolen merkittävin tieteenfilosofia ja tieteellisen realismin edeltäjä. Siinä tehtiin jyrkkä ero havaintoväittämiin ja teoreettisiin väittämiin. Esimerkiksi kvanttimekaniikan syntyessä ja kehittyessä voimakkaasti 1920-luvulla looginen empirismi oli hallitseva tieteenfilosofia. Kvanttimekaniikan Kööpenhaminan tulkinnan kehittäjiin kuulunut Niels Bohr oli antirealisti tai instrumentalisti teorioiden suhteen. Vaihtoehtoiset realistiset kvanttimekaniikan tulkinnat, Bohmin tulkinta ja monien maailmojen tulkinta, eivät tehneet yhtä selvää pesäeroa klassisen fysiikan käsitteisiin.

Looginen empirismi kohtasi useita ongelmia:

 Sen omaksuma merkityksen verifikaatioteoria osoittautui ongelmalliseksi teoreettisten termien suhteen.Hempel, Carl: ”Empiricist Criteria of Cognitive Significance”, 1950. Teoksessa 
 W. V. O. Quine osoitti ongelmia sen omaksumassa analyyttinen-synteettinen-erottelussa.Quine, W. V. O.: ”Two Dogmas of Empiricism”, 1951. Teoksessa 
 Quine ja Thomas Kuhn nostivat esille havaintojen teoriapitoisuuden.
 Havaittiin vaikeuksia siirtyä havaintoja koskevista termeistä havaintoja koskeviin lauseisiin.Katso: Putnam, Hilary: ”What Theories are Not”, 1962. Teoksessa 
 Havaittava-teoreettinen-erottelu osoittautui epämääräiseksi.Katso: Maxwell, Grover: ”The Ontological Status of Theoretical Entities”. Teoksessa 

Tieteellinen realismi on eräs ratkaisuehdotus näihin ongelmiin, ja siitä tuli hallitseva tieteenfilosofia loogisen empirismin jälkeen. Sille on kuitenkin esitetty myös vaihtoehtoja, joista eräs on Bas van Fraassenin esittämä konstruktiivinen empirismi. Hänelle esitetyt vastaukset ovat terävöittäneet realismia ja johtaneet uusiin versioihin sen muotoilusta.

 Realismin perusväitteet 

Tieteenfilosofinen realismi liittyy läheisesti ontologiseen realismiin sikäli, että se olettaa tietoisuudesta riippumattoman todellisuuden olemassaolon. Tällöin ontologisen ja tieteenfilosofisen realismin eräs yhdistetty perusväitejoukko on seuraava:

 On olemassa ihmismielestä (ainakin osittain) riippumaton todellisuus.
 Totuus on vastaavuussuhde kielen ja todellisuuden välillä (ja näin suhteellinen kuhunkin kieleen).
 Totuuden ja epätotuuden käsitteet soveltuvat periaatteessa kaikkiin tieteen lauseisiin (siis myös teoreettisia termejä sisältäviin lauseisiin). Teoriat pyrkivät vakavissaan kuvaamaan todelli­suutta.
 Totuus on (eräs) tieteen keskeinen päämäärä, jota kohden se pyrkii.
 Yksinkertaisuus on eräs totuuden arviointiperusteista (kriteereistä). 
 Ei pidä olettaa useampia oliota kuin on välttämätöntä (säästäväisyyden periaate).
 Todistuksen taakka on väitteen esittäjällä.
 Tieto todellisuudesta on ainakin yksityiskohdissaan erehtyväistä. Parhaimmatkin tieteelliset teoriat voivat olla epätosia, ja koko totuus saattaa olla ihmiselle saavuttamaton. 
 Todellisuudesta voidaan kuitenkin saavut­taa tietoa; se ei ole täysin tuntematon. Tieteen teoriat voivat parhaimmillaan olla tosia (vaikka emme välttämättä ole siitä varmoja) tai lähellä totuutta. 
 Tieteen käytännöllisen menestyksen paras selitys on se, että teoriat ovat olleet merkityksellisil­tä osin tosia tai lähellä totta. On siis perusteltua olettaa, että tiede on edistynyt.

On mahdollista olla tieteellinen realisti joidenkin tieteiden suhteen, mutta antirealisti joidenkin toisten tieteiden suhteen. Joku voi olla esimerkiksi realisti fysiikan, kemian, biologian ja muiden luonnontieteiden suhteen, mutta antirealisti taloustieteen, psykologian ja sosiologian suhteen.

 Tieteelliset teoriat 

Tieteellisen realismin mukaan ihanteellisella tieteellisellä teorialla on seuraavat piirteet:

 Väitteet, joita teoria esittää, ovat joko tosia tai epätosia, riippuen siitä, ovatko teorian kuvaamat entiteetit olemassa ja teorian oikein kuvaamia. Tässä on kyse tieteellisen realismin semanttisista sitoumuksista (semanttinen realismi).
 Teorian kuvaamat entiteetit ovat olemassa objektiivisesti ja ihmismielistä riippumatta. Tässä on kyse tieteellisen realismin ontologisista sitoumuksista (ontologinen realismi).
 On syitä uskoa merkittävään osaan siitä, mitä teoria sanoo todellisuudesta. Tässä on kyse tieteellisen realismin tietoteorisista sitoumuksista.

Kun ensimmäiset kaksi puolta yhdistetään, tieteellisen realismin mukaan siis tieteellisen teorian tulee sanoa tosia asioita todella olemassa olevista entiteeteistä. Kolmannen mukaan meillä on syitä uskoa, että näitä entiteettejä koskevat väitteet ovat tosia.

 Tieteenfilosofisen realismin suuntauksia 

Realismin suuntauksia tieteenfilosofiassa ovat:

 Entiteettirealismi on realistinen tieteellisissä teorioissa esiintyvien entiteettien suhteen, mutta ei teorioiden itsensä totuuden suhteen. Sitä ovat kannattaneet muun muassa Ian Hacking ja Nancy Cartwright.
 Kriittinen tieteellinen realismi soveltaa kriittistä realismia tieteenfilosofiaan. Sen mukaan tieteellinen tieto on epätäydellistä, mutta tiede kuitenkin lähestyy totuutta: tieteen edistymisessä on kyse teorioiden totuudenkaltaisuuden kasvusta. Kriittistä tieteellistä realismia on kannattanut muun muassa Ilkka Niiniluoto.
 Sisäinen realismi eli pragmaattinen realismi hyväksyy tieteellisen realismin tiedenäkemyksen, mutta ei sen ontologisia tulkintoja eli ontologista realismia. Sisäinen realismi voidaan nähdä synteesinä tieteellisen realismin ja pragmatismin välillä. Sisäistä realismia ovat kannattaneet muun muassa Hilary Putnam ja Raimo Tuomela.
 Strukturaalinen realismi on realistinen tieteellisten teorioiden kuvaamien rakenteiden suhteen. Sitä on kannattanut muun muassa John Worrall.

 Argumentit puolesta ja vastaan 

Tieteellistä realismia tuetaan usein abduktiivisella päättelyllä eli päättelyllä parhaaseen saatavilla olevaan selitykseen. Eräs pääargumenteista tieteellisen realismin puolesta on se havainto, että tiede vaikuttaa luonteeltaan edistyvältä hankkeelta, ja sen avulla pystytään menestyksellisesti selittämään ja ennustamaan erilaisia ilmiöitä. Tästä realistit päättelevät, että tieteelliset teoriat (tai ainakin parhaat niistä) tarjoavat tosia tai suunnilleen tosia kuvauksia maailmasta.

Monet realistit katsovat, että teorian operationaalinen menestys tukee sitä, että myös teorian havaitsemattomissa oleviin entiteetteihin viittaavat väittämät koskevat jotain todella olemassa olevaa, koska teorian tekemät ennusteet on perusteltu niiden avulla. Tieteelliset realistit katsovat esimerkiksi, että atomit ovat todella olemassa, koska kaikki niitä käyttävät teoriat menestyvät niin hyvin.

Toisaalta pessimistinen metainduktio, eräs pääargumenteista realismia vastaan, huomauttaa tieteen historian sisältävän useita teorioita, joita pidettiin kerran empiirisesti menestyksekkäinä, mutta joiden katsotaan nykyään olevan virheellisiä. Lisäksi tieteen historia sisältää monia empiirisesti menestyksekkäitä teorioita, joiden havaitsemattomissa olevia entiteettejä koskevien väittämien katsotaan nykyisin olevan sellaisia, etteivät ne viittaa mihinkään olemassa olevaan.

Esimerkiksi teoria valoeetteristä oli aikaisemmin empiirisesti menestyksekäs teoria, mutta myöhemmissä teorioissa sen olettamat havaitsemattomissa olevat entiteetit on korvattu toisilla. Realistit vastaavat, että yksittäisten realististen teorioiden korvaantuminen paremmilla realistisilla teorioilla on odotettua, koska tieteellinen tieto on luonteeltaan edistyvää, ja kun tällaisia korvaantumisia tapahtuu, vain tarpeettomat entiteetit jätetään pois teorioista. Albert Einsteinin erityinen suhteellisuusteoria osoitti, että valoeetteri voitiin jättää pois, koska se ei tarjonnut mitään mekaniikan ja sähkömagnetiikan teorioiden menestykseen. Toisaalta, kun teoria korvataan toisella, hyvin tuettuja käsitteitä, kuten atomeja, ei jätetä pois, vaan ne otetaan osaksi uutta teoriaa jossakin muodossa.

Sosiaalisen konstruktionismin kannattajat huomauttavat, ettei tieteellinen realismi pysty selittämään nopeita muutoksia tieteellisessä tiedossa ”tieteen vallankumousten” tai paradigmanvaihdosten aikana. Konstruktivistit voivat väittää, että teorioiden menestys on vain osa konstruktiota. Nämä argumentit kuitenkin jättävät huomiotta sen seikan, etteivät kaikki tieteilijät ole tieteellisiä realisteja.

Kolmas tieteellistä realismia vastaan suunnattu argumentti perustuu teorioiden empiirisen alimääräytyneisyyden ongelmaan. Ajatuksen mukaan monet keskenään epäyhteensopivat teoriat voivat selittää havaintoaineiston yhtä hyvin. Realistit ovat vastanneet, ettei tieteen historiasta tunneta kovinkaan monia tapauksia, joissa näin olisi todella käynyt. Yleensä tieteilijät voivat olla tyytyväisiä, jos löytävät edes yhden kaikki ilmiöt selittävän teorian. Lisäksi realistit huomauttavat, että teorioiden välillä valitsemisessa on käytettävä myös muita periaatteita kuin selitysvoimaa, kuten säästäväisyyden periaatetta.

 Katso myös 

Filosofisen realismin muotoja:
 Aristoteelinen eli maltillinen realismi
 Kriittinen realismi
 Naiivi realismi
 Ontologinen realismi
 Tietoteoreettinen realismi
 Platoninen realismi

Realismille vastakkaisia suuntauksia tieteenfilosofiassa:
 Instrumentalismi
 Konstruktiivinen empirismi
 Sosiaalinen konstruktionismi

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 













 Aiheesta muualla 



Luokka:Realismi
Luokka:Tieteenfilosofia