Lana Turner

Julia Jean ”Lana” Turner () oli yhdysvaltalainen Oscar-ehdokkaana ollut näyttelijä ja aikansa seksisymboli. Hän oli 1940-luvulla yksi suosituimmista sekä suuripalkkaisimmista Hollywoodin filmitähdistä ja pin-up-malleista. Turnerin sopimusyhtiö oli 18 vuoden ajan Metro-Goldwyn-Mayer (MGM).

Turner löydettiin elokuvaan 15-vuotiaana. Hänen uransa lähti 1940-luvun alussa nousukiitoon MGM:llä. Musikaalien pirteiden tyttöroolien jälkeen Turner saavutti menestystä sensuelleissa femme fatalen osissa. Turnerin menestyselokuvia ovat muun muassa Väärin eletty vapaus (1941), Tohtori Jekyll & Mr. Hyde (1941), Revyytyttö (1941), Sotareportteri (1942) ja Kohtalon tuomio (1946). Ainoan Oscar-ehdokkuutensa hän sai vuonna 1957 elokuvasta Peyton Place – vihan tyyssija.

Turner oli tunnettu myös myrskyisästä yksityiselämästään, johon kuului muun muassa seitsemän aviomiestä ja paljon julkisuutta saanut murhaskandaali.

Turner vetäytyi 1970-luvulla osa-aikaeläkkeelle ja teki viimeisen elokuvansa vuonna 1980. Hän teki vuonna 1982 paljon huomiota saaneen ja tuottoisan vierailijaroolin televisiosarjassa Viinitila Falcon Crest. Samana vuonna hän julkaisi muistelmateoksensa Lana: The Lady, the Legend, the Truth.

 Lapsuus ja nuoruus 
pienois|pysty|vasen|Viisivuotias Julia Turner kotikaupungissaan Idahon Wallacessa.
Julia Jean TurnerSquire, Nancy Winslow: "The Strange Case of Lana Turner" Modern Screen (1943). Viitattu 22.4.2024. syntyi 8. helmikuuta 1921 Idahossa sijaitsevan Wallacen kaivoskaupungissa. Hän oli Mildred Frances Cowanin ja John Virgil Turnerin ainut lapsi.

Turnerin vanhempien seurustelua vastustettiin, koska Mildred oli vasta teini-ikäinen, mutta he karkasivat vihille ja muuttivat Idahoon. John Turner avasi Wallacessa pesulan ja työskenteli paikallisilla hopeakaivoksilla. Juliaa, jota kutsuttiin lapsena ja nuorena nimellä Judy, kiinnosti esiintyminen pienestä lähtien, ja hän teki omia tanssiesityksiään jo kolmevuotiaana.

Taloudellisesti ahtaalla elänyt perhe muutti San Franciscoon Julian ollessa kuusivuotias, minkä jälkeen hänen vanhempansa erosivat. 14. joulukuuta 1930 hänen isänsä voitti rahaa korttipelissä. Kotimatkalla hänet ryöstettiin ja surmattiin. Sen jälkeen Turner asui äitinsä kanssa usein tuttavien luona ympäri San Franciscon lahden aluetta.

Turnerin perhe kääntyi katoliseksi, kun Julia oli seitsemänvuotias. Hän kävi roomalaiskatolista tyttökoulua Immaculate Conception Academya, ja hänen äitinsä teki 80-tuntista työviikkoa elättääkseen tytärtään. Mildred siirtyi tyttärensä kanssa Los Angelesiin vuonna 1936.

 Ura 
 Warner Brosin tähtilöytö 
Turner löydettiin 15-vuotiaana, jolloin hän opiskeli ensimmäistä vuotta Hollywood High Schoolissa ja poikkesi Sunset Boulevardin kulmalla Top Hat -jäätelöbaariin ostamaan Coca-Colaa. Paikalla oli myös The Hollywood Reporterin toimittaja William R. Wilkerson, joka pani merkille hänen kauniin ulkomuotonsa. Wilkerson tiedusteli, olisiko Turner halukas esiintymään elokuvissa, johon hän vastasi: ”Minun on kysyttävä ensin äidiltäni.” Seuraavaksi Turner sai äitinsä luvalla ja Wilkersonin välityksellä agentikseen Zeppo Marxin, joka esitteli hänet elokuvaohjaaja Mervyn LeRoylle. Turner kiinnitettiin helmikuussa 1937 Warner Bros. -yhtiöön 50 dollarin viikkopalkalla. Löydöstä liikkuu myös virheellinen versio, jonka mukaan hänet oli huomattu Schwab’sin apteekissa. 

Turnerista tuli pian LeRoyn suojatti. Taiteilijanimi Lana Turner oli niin ikään LeRoyn päätös, ja Turner otti sen vuosia myöhemmin lailliseksi nimekseen.

Lana Turner debytoi 16-vuotiaana LeRoyn ohjaamassa rikosdraamassa Olen syytön (1937), jossa hän näytteli murhan uhriksi joutuvaa teiniä. Hänen osuutensa kesti vain muutaman minuutin, mutta hänestä alettiin käyttää termiä ”jumpperityttö” (). Termi viittasi ajan filmitähtien tyköistuviin, rintaa korostaviin neuleasuihin. Turner teki seuraavan pienen sivuroolinsa elokuvassa Suuri Garrick (1937).

Loppuvuodesta 1937 LeRoy palkattiin tuotantovastaavaksi Metro-Goldwyn-Mayerille, ja hän otti Turnerin mukaansa. Turner solmi uuden sopimuksen MGM:n kanssa 100 dollarin viikkopalkalla. Ensimmäiseksi hänet lainattiin United Artistsille pieneen neidon osaan elokuvassa Marco Polon seikkailut (1938). Osaa varten hänen oli ajeltava kulmakarvansa, mutta ne eivät kasvaneet enää takaisin, joten myöhempiin filmauksiin hänelle oli piirrettävä kulmakarvat.

 MGM:n nouseva tähti 

Turner sai Warner Brosilla tekemiensä pikkuroolien jälkeen suuremman osan Mickey Rooneyn tähdittämässä elokuvassa Andy Hardy, tyttöjen sankari (1938), joka aloitti suosittujen Andy Hardy -elokuvien sarjan. Hänen esiintymisensä sai studiojohtaja Louis B. Mayerin päättämään, että Turner korvaisi edellisenä vuonna kuolleen Jean Harlow’n MGM:n uutena seksitähtenä.

Mayer edisti Turnerin uraa roolittamalla hänet useisiin nuorille suunnattuihin elokuviin, joissa hän esitti yleensä ingénue-tyyppisiä hienostuneita tyttöjä. Useimmat olivat sivutehtäviä ja miespäähenkilöiden ihastuksen kohteita.

Turner karkasi naimisiin 1940 orkesterijohtaja Artie Shaw’n kanssa. Pikatuttavuudesta alkanut avioliitto oli ohi neljässä kuukaudessa, mutta sai merkittävää julkisuutta. Heidän erottuaan Turner tajusi olevansa raskaana Shaw’lle, mutta teetti abortin.

 Sota-ajan suuri tähti 
pienoiskuva|Lana Turner Revyytytön still-kuvassa.
Turnerin ura lähti nousukiitoon 1941, kun hän esitti yhdessä Revyytytön päärooleista alkoholisoituvaa näyttelijätärtä.

Seuraavaksi Turner nähtiin jälleen ingénue-osassa, sivuroolissa film noirissa Tri Jekyll & Mr Hyde (1941). Alun perin oli tarkoitus, että Turner näyttelisi elokuvan pääroolin Ivyn ja Ingrid Bergmanin piti esittää viehättävää neitoa. Bergman oli kuitenkin väsynyt esittämään kilttejä neitokaisia ja miespääosan esittäjä Spencer Tracy niin ikään piti Bergmania sopivampana Ivyn esittäjäksi. Turner nähtiin elokuvassa siis pienehkössä Beatrixin osassa, ja Bergman sai esittää seksuaalisen ja traagisen Ivyn roolin. Vahvasti freudilaisvaikutteinen elokuva oli vuoden yleisöhittejä.

Turner teki vielä kaksi elokuvaa vuonna 1941. Näitä olivat western Uhkapeluri, jossa hän näytteli ensimmäisen kerran Clark Gablen kanssa, sekä rikoselokuva Väärin eletty vapaus, jossa hänellä oli seurapiirineidon rooli. Kaikkiaan Turner ja Gable olivat vastanäyttelijöitä neljässä elokuvassa. Uhkapelurin jälkeen parin menestykselle päätettiin rakentaa lisää, ja vuonna 1942 ilmestyi heidän toinen yhteiselokuvaansa Sotareportteri.

Turnerin maine Hollywoodissa teki hänestä toisen maailmansodan aikana myös sotilaiden keskuudessa suositun pin-up-tytön. Hän poseerasi useissa sääret paljastavissa valokuvissa, ja hänen kasvonsa maalattiin useiden amerikkalaisten taisteluhävittäjien nokkaan. Kesäkuussa 1942 Turner lähti kymmenviikkoiselle kiertueelle Clark Gablen kanssa markkinoimaan sotaobligaatioita. Hän jopa lupasi suudelman jokaiselle suurimpien obligaatioiden ostajalle.

Turnerin muita sota-ajan elokuvia olivat muun muassa Hiukan vaarallista (1943) ja Ihmisiä hotellissa (1945).

 Siirtyminen draamarooleihin 
pienois|pysty|vasen|Turner Kohtalon tuomion kuvauksissa. Aistikkaan roolin on sanottu määrittäneen hänen uransa.
Turner nousi suosionsa huipulle sodan jälkeen, kun hänelle annettiin naispääosa film noirissa Kohtalon tuomio (1946), joka perustui James M. Cainin romaaniin Vahinko kello kaulassa. Hän näyttelee naista, joka suunnittelee murhaavansa aviomiehensä. Elokuvaa on pidetty Turnerin uran merkkipaaluna, sillä hän sai tehdä siinä ensimmäisen todellisen femme fatalen osansa. Kriitikot haltioituivat elokuvasta ja suitsuttivat Turnerin suoritusta. Lifen mielestä Turner ja John Garfield olivat osuva valinta rooleihinsa ja ”luovat valkokankaalla enemmän ilotulitusta kuin heinäkuun neljäs päivä”."Movie of the Week: The Postman Always Rings Twice" Viitattu 23.4.2024.

Kohtalon tuomion jälkeen Turner teki elokuvat Oma tuomarinsa (1947) ja Vihreän delfiinin maa (1947). Toisen maailmansodan aikaan sijoittuvassa draamassa Paluu kotiin (1948) hän näytteli armeijan luutnanttia jälleen Clark Gablen vastanäyttelijänä. Tässä vaiheessa Turner oli paitsi MGM:n suosituin tähti, myös yksi Yhdysvaltain kovapalkkaisimmista naisista yli 200 tuhannen dollarin vuosituloillaan.

 Ongelmat studion kanssa 
pienois|upright|Turner nauhoittamassa Suspense-radiokuunnelmaa vuonna 1945.
Loppuvuodesta 1947 Turner sai Lady de Winterin roolin ensimmäisestä Technicolor-elokuvastaan Kolme muskettisoturia (1948). Samoihin aikoihin hän alkoi seurustella kolmannen aviomiehensä Bob Toppingin kanssa, ja he avioituivat huhtikuussa 1948.

Turner joutui ongelmiin studionsa kanssa, kun hän oli jäänyt pois kuvauksista häidensä takia, ja Mayer hyllytti hänet väliaikaisesti. Hän palasi elokuvien pariin vuonna 1950, ja MGM roolitti häntä muutamiin kehnoihin musikaaleihin. Turner sai pitkästä aikaa draamaroolin, kun hän näytteli Kirk Douglasin kanssa Vincente Minnellin ohjaamassa Särkyneiden haaveiden kaupungissa (1952). Elokuvan hyvä yleisömenestys ja suopeat arvostelut nostivat jälleen hänen tähtiasemaansa.

 Lähtö MGM:ltä ja uusi menestys 

Keväällä 1953 Turner muutti 18 kuukaudeksi Eurooppaan, jossa hän kuvasi kaksi elokuvaa verohyvityksen alaisena. natsien piirittämään Alankomaihin sijoittuva vakoilutrilleri Petetty (1954) jäi hänen ja Clark Gablen viimeiseksi yhteiseksi elokuvaksi.

Turnerin MGM-sopimus purettiin 1956. Hänen ensimmäinen elokuvansa vapaana näyttelijänä oli 20th Century Foxin tuottama Peyton Place – vihan tyyssija (1957). Hän näytteli naispääosan, Constance MacKenzien. Elokuva nousi jättimenestykseksi, mikä oli Turnerille eduksi, sillä hän oli suostunut ottamaan prosenttiosuuden elokuvan lipputuloista tavallisen palkkion sijaan. Turnerin roolisuoritus toi hänelle ensimmäisen ja ainoan Oscar-ehdokkuutensa.

Turner oli syyskuussa 1957 Lontoossa kuvaamassa elokuvaa Sotakirjeenvaihtajan rakkaus (1958), jonne hänen miesystävänsä Johnny Stompanato tuli tapaamaan häntä. Suhde oli kestänyt tuolloin puolisen vuotta ja kärsi Stompanaton sairaalloisesta mustasukkaisuudesta. Paikalla oli myös elokuvan sivuroolissa esiintynyt, suurelle yleisölle vielä tuntematon Sean Connery. Tilanne pariskunnan välillä kärjistyi nopeasti, ja rauhoittaakseen tilanteen Turner päätti hälyttää paikalle Scotland Yardin hakemaan Stompanaton pois. Tämä kuitenkin sai vihiä suunnitelmasta ja tuli kuvauspaikalle uhaten Turneria ja Connerya aseella. Connery sieppasi aseen Stompanatolta ja tyrmäsi hänet.

 Henkirikosskandaali 
pienois|pysty|vasen|Lana Turner ja Johnny Stompanato Acapulcossa neljä päivää ennen Stompanaton kuolemaa.
Turner joutui valtavan skandaalin keskelle 4. huhtikuuta 1958, kun hänen teini-ikäinen tyttärensä Cheryl puukotti Stompanaton kuoliaaksi heidän kotonaan käydyn riidan päätteeksi. Turner antoi oikeudessa dramaattisen todistuksen, jossa hän kertoi tyttärensä puukottaneen Stompanatoa vatsaan, kun hän oli yrittänyt häätää miestä pois makuuhuoneestaan. Turnerin mukaan Stompanato oli sinä iltana ilmaantunut hänen taloonsa Beverly Hillsissä ja raivoissaan uhannut tappaa hänet sekä hänen tyttärensä ja äitinsä. Riitaa toisesta huoneesta kuunnellut Cheryl haki keittiöveitsen ja juoksi puolustamaan äitiään. Asiasta nousi valtava mediasirkus, ja kuulemisten jälkeen tuomioistuin ratkaisi asian Turnerin ja Cherylin hyväksi; tapausta pidettiin hätävarjeluna ja Cheryl vapautettiin alaikäisenä.

 Menestys jatkuu 
pienois|upright|Turner elokuvassa Suurinta elämässä.
Kielteisen julkisuuden jälkimainingeissa Turner otti pääroolin elokuvasta Suurinta elämässä (1959), jonka ohjasi Douglas Sirk. Hän esitti näyttelijätärtä, joka tekee henkilökohtaisia uhrauksia uransa tähden. Roolin tunteellisuus osui lähelle Turnerin omaa elämäntilannetta, ja asian ruotiminen julkisesti ahdisti häntä.

1960-luvun vaihteessa Turner teki häiriintyneen seurapiirinaisen osan noir-draamassa Musta valhe (1960), jossa hän näytteli Anthony Quinnin ja Sandra Deen kanssa. Seuraavana vuonna Turner näytteli Bob Hopen kanssa viimeisessä MGM-elokuvassaan Poikamies paratiisissa. Vuonna 1962 hän oli Dean Martinin vastanäyttelijänä komediassa Näin huiputetaan aviomiestä.

 Myöhempi ura 

Turnerin ura laski 1960-luvun kuluessa. Viimeisen suuren roolinsa hän teki vuoden 1966 oikeusdraamassa Madame X ja sai tulkinnastaan myönteistä palautetta sekä David di Donatello -palkinnon. Myöhemmin hän esiintyi joissakin b-elokuvissa, kuten trillereissä The Big Cube ja Persecution (1974).

1970-luvulla Turner laajensi uraansa teatteriin. Hän lähti kiertueelle Yhdysvaltojen itärannikolle Neljäkymmentä karaattia -näytelmän merkeissä. Vuonna 1975 Turner esiintyi Louis Jourdanin kanssa Chicagossa näytelmässä The Pleasure of His Company. Vuodet 1976–1978 hän vietti Bell, Book and Candle -näytelmän kiertueella, jossa hän esitti Gillian Holroydia. Syksyllä 1978 Turner palasi Chicagoon avioeroasianajajan roolissa näytelmässä Divorce Me, Darling. Paikallislehti Chicago Tribune arvioi hänen suorituksensa ”voitokkaaksi”.

Turner oli 1979–1980 mukana Yhdysvaltain-kiertueella, jolla esitettiin murhamysteerinäytelmää Murder Among Friends. Samoihin aikoihin hän oli omien sanojensa mukaan ”henkilökohtaisessa alamäessä” – hän kärsi 1950-luvun lopulla kehittyneestä alkoholiongelmasta, jätti näytöksiä väliin ja laihtui 43-kiloiseksi. Turner esiintyi valkokankaalla viimeisen kerran vuonna 1980 kauhukomediassa Witches’ Brew.

Joulukuussa 1981 Turner teki paljon julkisuutta saaneen ja tuottoisan sopimuksen vierailijaroolista saippuasarjassa Viinitila Falcon Crest. Hän esitti salaperäistä Jacqueline Perraultia, ja hänen ensiesiintymisensä sai suurimmat katsojaluvut koko sarjan historiassa.Falcon Crest Soars People. Viitattu 23.4.2024. Niin ikään 1982 julkaistiin Turnerin avoin ja yksityiskohtainen omaelämäkerta Lana: The Lady, the Legend, the Truth.

pienois|pysty|vasen|Turner vuonna 1944.

 Yksityiselämä 

Turner oli naimisissa kahdeksan kertaa seitsemän eri miehen kanssa. Lisäksi hänellä oli lukuisia romansseja. Eräs hänen kuuluisa lauseensa on: “Tavoitteeni oli saada yksi aviomies ja seitsemän lasta, mutta siinä kävikin toisin päin”.

 Avioliitot ja perhe 
pienois|Turner (keskellä) entisen miehensä Stephen Cranen ja äitinsä Mildredin kanssa tyttärensä oikeuskuulemisessa.
Ensimmäisen pika-avioliittonsa jälkeen Turner tapasi heinäkuussa 1942 toisen puolisonsa, näyttelijä-ravintoloitsija Joseph Stephen Cranen eräissä illallisjuhlissa. Avioituminen noudatti pitkälti samaa kaavaa kuin aiemmin Shaw’n kanssa: he karkasivat vihille Las Vegasissa viikon seurustelun jälkeen. Liitto mitätöitiin neljä kuukautta myöhemmin, kun selvisi ettei Crane ollut ottanut virallista avioeroa edellisestä vaimostaan. Turner odotti tuossa vaiheessa jo lasta Cranelle, joten he avioituivat uudestaan Tijuanassa 1943. Hän toivoi saavansa paljon lapsia, mutta hänen negatiivinen Rh-veriryhmänsä lisäsi komplikaatioiden riskiä. Turner synnytti ainoan lapsensa Cherylin 25. heinäkuuta 1943. Turner otti lopullisen avioeron elokuussa 1944.

Kolmen muskettisoturin kuvausten aikaan Turner alkoi seurustella New York Yankeesin omistajan Dan Toppingin veljen, miljonääri Henry J. ”Bob” Toppingin kanssa. Parin häitä juhlittiin huhtikuussa 1948 Toppingin perhekartanossa Connecticutissa. Turner sai vuoden 1949 alussa tietää olevansa jälleen raskaana, mutta synnytti kuolleen keskospojan. Hän haki eroa Toppingista joulukuussa 1952 vedoten miehen alkoholi- ja uhkapeliriippuvuuteen.

Turnerin neljäs aviomies oli näyttelijä Lex Barker, jota hän oli alkanut tapailla jo ennen avioeroaan. Pari avioitui Turnerin palattua kuvausmatkoilta Euroopasta syyskuussa 1953. Vuonna 1956 Turner alkoi odottaa lasta Barkerille, mutta synnytys käynnistyi jälleen ennenaikaisesti ja tyttövauva syntyi kuolleena. Kun Turnerin tytär Cheryl paljasti Barkerin hyväksikäyttäneen häntä seksuaalisesti, Turner hääti miehen kotoaan ja otti avioeron 1957.

Vuosina 1960–1962 Turner oli naimisissa tilanomistaja Frederick ”Fred” Mayn kanssa. Hän muutti Mayn maatilalle Kalifornian Chinoon ja osallistui kotieläinten hoitoon. Eron jälkeen Turner ja May pysyivät läheisinä ystävinä.

Turnerin myöhemmätkin avioliitot tuottaja Robert Eatonin (1965–1969) ja hypnotisti Ronald Pellarin (1969–1972) kanssa jäivät lyhyiksi.

 Romanssit 

Turnerilla oli 1940-luvulla lyhyt rakkaussuhde Tyrone Poweriin. Syksyllä 1947 hän huomasi odottavansa lasta Powerille, mutta päätyi tällöinkin aborttiin.

Ollessaan kuvaamassa elokuvaa Meidän lentäjien kesken keväällä 1957 Turner alkoi saada puhelinsoittoja ”John Steeleltä”. Tämä piiritti Turneria sitkeästi, ja heidän alettua seurustella Turnerille selvisi miehen olevan todellisuudessa gangsteri nimeltä Johnny Stompanato. Turner yritti lopettaa suhteen, mutta Stompanaton käytös muuttui uhkaavaksi. Suhde jatkui lopulta noin vuoden ajan.

26. maaliskuuta 1958 Turner osallistui Oscar-gaalaan, jossa hän oli ehdokkaana sekä esitteli parhaan miessivuosan palkinnon voittajan. Stompanato suuttui, koska ei ollut päässyt mukaan ja Turnerin palattua yöllä kotiin pahoinpiteli tämän. Illalla 4. huhtikuuta Stompanato saapui Turnerin luo, ja tilanne kärjistyi kovaan riitelyyn makuuhuoneessa. Turnerin 14-vuotias tytär Cheryl panikoi uhkaavassa tilanteessa ja meni väliin puukottamalla Stompanatoa keittiöveitsellä. Tapauksen oikeuskäsittely oli laaja mediasensaatio, mutta Turnerin tai Cherylin ei katsottu syyllistyneen rikokseen.

Etenkin Turnerin kuoleman jälkeen on juoruttu, että hän olisi itse tappanut Stompanaton ja vierittänyt syyn tyttärensä niskoille. Lisäksi tapausta tutkineen rikosetsivän on väitetty hävittäneen todisteita. Huhuja ei kuitenkaan ole todennettu pitävästi.

 Viimeiset vuodet 
Turner tupakoi miltei koko ikänsä, ja hänellä diagnosoitiin kurkkusyöpä vuonna 1992. Leikkaus paljasti syövän levinneen jo leukaan ja keuhkoihin. Sädehoidon avulla Turner sai syövän selätettyä alkuvuodesta 1993, mutta kesällä 1994 sen todettiin uusiutuneen.

Turner esiintyi julkisuudessa viimeisen kerran syyskuussa 1994 San Sebastiánin elokuvajuhlilla, jossa hän otti vastaan elämäntyöpalkinnon. Hän kuoli kurkkusyöpään 74-vuotiaana kotonaan Los Angelesissa 29. kesäkuuta 1995. Hänet tuhkattiin, ja tuhkat luovutettiin hänen tyttärelleen Cheryl Cranelle.

 Merkitys 

Turneria pidetään amerikkalaisen unelman toteutumisen symbolina. Toisaalta jotkut kriitikot ovat nähneet hänet kuolemansa jälkeen vain ”studiotekoisena tuotteena” ja ”haalistuneena aikakauden jäänteenä”, joka ei neljännesvuosisataisen elokuvauransa aikana saavuttanut mitään kovin merkittävää. Jotkut tutkijat puolestaan laskevat Turnerin glamour-persoonansa ja henkilökohtaisten kamppailujensa ansiosta merkittäväksi homoikoniksi.

Lana Turnerilla on tähti Hollywood Walk of Famella osoitteessa 6241 Hollywood Blvd.

 Valikoitu filmografia 
pienoiskuva|Lana Turner elokuvan Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde (1941) trailerissa.

 Vuosi Elokuva Rooli1941  Tohtori Jekyll ja Mr. Hyde  Beatrix Emery Väärin eletty vapaus  Lisbeth Bard 1942  Sotareportteri  Paula Lane 1946  Kohtalon tuomio  Cora Smith 1947  Vihreän delfiinin maa  Marianne Patourel 1948  Kolme muskettisoturia  Milady de Winter

 Vuosi Elokuva Rooli  1952  Särkyneiden haaveiden kaupunki  Georgia Lorrison 1954  Petetty  Carla Van Oven 1955  Kohti tuntematonta  Elsa Keller 1957  Peyton Place – vihan tyyssija  Constance McKenzie 1958  Sotakirjeenvaihtajan rakkaus  Sara Scott 1959  Suurinta elämässä  Lora Meredith

 Lähteet 

 Viitteet 

Aiheesta muualla


 Lana Turner NNDB:ssä

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Vuonna 1921 syntyneet
Luokka:Vuonna 1995 kuolleet