Uuno Laakso

{{Näyttelijä
 | nimi               = Uuno Laakso
 | kuva               = Uuno Laakso.jpg
 | kuvateksti         = Laakso 1930-luvun alkupuolella.
 | koko nimi          = Uuno Alarik Laakso
 | syntymäaika        = 
 | syntymäpaikka      = Hollola
 | kuolinaika         = 
 | kuolinpaikka       = Helsinki
 | ammatti            = näyttelijä
 | puoliso            = 
Uuno Alarik Laakso (alk. Uno Alarik Adamsson, ) oli suomalainen näyttelijä. Laakso teki pitkän uran teatterissa ja noin viidessäkymmenessä elokuvassa. Hän näytteli Suomen Kansallisteatterissa vuosina 1930–1956 ja oli aikansa suosituimpia koomikkoja. Elokuvissa hän esitti yleensä koomisia hahmoja usein Aku Korhosen rinnalla, kuten pääosat elokuvissa Tulitikkuja lainaamassa (1938) ja Särkelä itte (1947). Laakso palkittiin Pro Finlandia-mitalilla vuonna 1951.

 Varhaisvaiheet 
Uuno Laakso syntyi itsellisen Kustaa Aaretti Adamssonin perheeseen Hollolan Paimelassa. Hän lähti 11-vuotiaana töihin sahalle Lahteen ja sieltä leipurioppilaaksi Helsinkiin. Hän aloitti teatteriharrastuksen Sörnäisten Sosialidemokraattisessa nuoriso-osastossa ja opiskeli ilmaisutekniikkaa Kaarola Avellanin ja Ilmari Räsäsen johdolla. 

Sisällissodan aikana Laakso kuului punakaartiin ja joutui vangiksi, mutta pääsi pakenemaan.Marjamäki 2007, s. 337. Samaan aikaan hän pääsi haluamaansa näyttelijän ammattiin vastaamalla sanomalehti-ilmoitukseen. Laakso pääsi Suomalainen Operetti -kiertueelle avustaja-näyttelijäksi. Vuonna 1919 hän sai kiinnityksen Turun Teatteriin, jossa hän työskenteli kuusi vuotta kunnes siirtyi Viipurin Näyttämölle kaudeksi 1925–1927. Sen jälkeen hän siirtyi Helsinkiin Kansan Näyttämölle kolmeksi näytäntövuodeksi.

 Ura 
Vuonna 1930 alkoi Laakson 26 vuoden mittainen ura Suomen Kansallisteatterissa. Hän valloitti yleisön tuloroolissaan Shakespearen Kesäyön unelman Pulmana. Laakson klassisia menestysrooleja oli muun muassa Falstaff Henrik IV:ssä, ja myös Molièren komedioiden Tartuffen ja Saiturin pääosat olivat hänen vahvinta aluettaan. Huolimatta vahvasti liitetystä koomikon määreestään Laakso menestyi myös vakavissa rooleissa, kuten Kaj Munkin näytelmässä Sana ja Henrik Ibsenin Villisorsassa. Loistokkaita kansanmiestyyppejä hän loi muun muassa Nummisuutarien Topiaksena sekä pastori Jussilaisena näytelmässä Kuopion takana. 

Laakso oli myös Suomen suosituimpia elokuvanäyttelijöitä. Hän ansioitui etenkin koomisissa rooleissa ja saavutti koko kansan suosion Siltalan pehtoorissa (1934) luutnantti Mandelcronana. Niin ikään Tulitikkuja lainaamassa, Poikani pääkonsuli ja Särkelä itte olivat Laakson taiteellisia voittoja valkokankaalla. Laakso voitti kahdesti parhaan miessivuosan Jussin, ensin vuonna 1947 elokuvasta Kirkastuva sävel ja toisen kerran vuonna 1950 elokuvasta Katupeilin takana. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi Tyttö tuli taloon (1956).

Laakso oli taiteilijalaadultaan herkkä vaistonäyttelijä, jonka huumorin pohjalla usein kajasti traaginen vire. Kulissien takana Laaksolla oli hermot pinnassa: sekä keskittymiskyky että itsetunto heikot, mikä aiheutti hänelle pitkäaikaista masennusta.Marjamäki 2007, s. 337.

 Yksityiselämä 
Uuno Laakso oli naimisissa näyttelijä Rakel Laakson kanssa vuosina 1927–1953. Hänen veljensä Artturi Laakso oli niin ikään näyttelijä.

Ihmisenä Laakso oli humoristinen seuramies, mutta sai ihmisiin kontaktin vain näytellessään tai tarjotessaan ystävilleen kierroksia ravintolassa. Kotioloissa Laakso oli sisäänpäin kääntynyt, ja kärsi lähes koko ikänsä talousvaikeuksista, äärimmäisestä itsekriittisyydestä ja unettomuudesta. Laakso ja Aku Korhonen olivat keskenään hyviä ystäviä sekä työtovereita lähes neljännesvuosisadan ajan. Ystävyys päättyi, kun Korhonen vei Laakson suunnitteleman Molièren Luulosairaan kiertueen hänen nenänsä edestä, jolloin hän koki Korhosen pettäneen hänet.Marjamäki 2007, s. 338.

Viimeisinä vuosinaan Laakso alkoholisoitui ja käytti runsaasti unilääkkeitä. Masennusta syvensivät näyttelijän työtä haitannut kuulon heikkeneminen, teatteriroolien väheneminen, avioero, välirikko Korhosen kanssa sekä Risto-pojan ennenaikainen kuolema syksyllä 1956. Laakso kuoli 60-vuotiaana itsenäisyyspäivänä 1956 otettuaan yliannostuksen unilääkettä. Hän jätti jälkeensä Näyttelijäliiton puheenjohtaja Jalmari Rinteelle osoitetun kirjeen, jossa kertoi, ettei jaksanut enää elää. Kirjeessä luki myös: ”Joulun kynttilät eivät enää loista minulle”. Kansallisteatterin johtajaa Arvi Kivimaata Laakso syytti epäoikeudenmukaisesta kohtelusta.Jussi Niiranen: ”Uuno Laakso luopui elämästä”, Ilta-Sanomien TV-liite 40/2022 (6.10.2022), s. 9.

Laakso on haudattu Kansallisteatterin näyttelijöiden yhteishautaan Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.

 Filmografia 

 Vuosi Elokuva Rooli 1924  Kihlauskylpylä  ylioppilas Amor Higgson 1927  Runoilija muuttaa  herra Tuisku 1929  Meidän poikamme  Santtu 1933  Voi meitä! Anoppi tulee  Aapeli Andersson, appi Sininen varjo  puolustusasianajaja Herrat täysihoidossa  Uuno Sorjonen 1934  Siltalan pehtoori  luutnantti Hugo Mandelcrona Minä ja ministeri  ulkoministeri Hirvimaa 1935  Kaikki rakastavat  taiteilija ”Oma” Into Sydänmurto 1936  Vaimoke  Isä-Miettinen, ”Julle” VMV 6  romukauppias Lundström Mieheke  johtaja Heikki Markkula 1937  Ja alla oli tulinen järvi  Esa, kartanon renki Kuin uni ja varjo  Juha Luoma, ”Luoman paappa” Kuriton sukupolvi  professori Reinhold Varavaara 1938  Sysmäläinen  Erik Stjernhök Tulitikkuja lainaamassa  Jussi Vatanen Markan tähden  johtaja Kustaa Aadolf Markka, ”Uuno” Olenko minä tullut haaremiin  rovasti Abraham Vallavuo 1939  Aktivistit  Värväri-Ville, aktivisti ja etappijääkäri Rakuuna Kalle Kollola  eversti Erkki Kallio, rykmentin komentaja 1940  Anu ja Mikko  Papan Antti, Anun kummisetä Kersantilleko Emma nauroi?  johtaja Tobias Strömberg Kyökin puolella  opettaja Hilpeläinen Poikani pääkonsuli  pääkonsuli Albert Takkulainen 1941  Poretta eli Keisarin uudet pisteet  näyttelijä Uuno Alarik Järvinen

 Vuosi Elokuva Rooli 1942  Synnin puumerkki  Filippus Flinkman, suutari Avioliittoyhtiö  verhoilumestari Aatu Roni 1943  Tuomari Martta  professori Kalle Karsta Hevoshuijari  poliisi Korppi 1944  Vaivaisukon morsian  värjäri Nainen on valttia  Kalle, professorin palvelija 1945  Nokea ja kultaa  ”Ryyppy-Ville” Kohtalo johtaa meitä  tehtailija Heikki Linna Tähtireportterit tulevat  Uutis-Sanomien toimitussihteeri 1946  Nuoruus sumussa  Kyljys-Kalle Viikon tyttö  Viikon tyttö -kilpailun kuuluttaja Kirkastuva sävel  vetopasuunan soittaja Julenius, ”Vippi-Julle” 1947  Särkelä itte  Julius Särkelä 1948  Sankari kuin sankari  johtaja August Kassinen, ”Aku” 1949  Katupeilin takana  ratsumestari Hjalmar Biörcke, Jalle 1950  Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta  laivamies Rääveli 1951  Kesäillan valssi  senaattori Konrad Grahn 1952  Omena putoaa  elostelija Yhden yön hinta  Lampinen Silmät hämärässä  näyttelijä Mitäs me taiteilijat  vahtimestari Akseli Hynynen 1954  Herrojen Eeva  toimitusjohtaja V. Pullinen Kunnioittaen  taloneuvos Elmeri Vara Morsiusseppele  eversti Onnelliset  asianajaja Konrad Grahn 1956  Tyttö tuli taloon  tuottaja

 Lähteet 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Hämäläinen koomikko, Suomen Kuvalehti, 05.05.1928, nro 19, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Uuno Laakso Pariisissa, Kuva, 21.06.1939, nro 13, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Suomalaiset näyttelijät
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Jussi-palkinnon saajat
Luokka:Itsemurhan tehneet
Luokka:Vuonna 1896 syntyneet
Luokka:Vuonna 1956 kuolleet