Antti Kukkonen

Antti Kukkonen (3. lokakuuta 1889 Kontiolahti – 14. helmikuuta 1978 Joensuu) oli suomalainen keskustapoliitikko, moninkertainen opetusministeri ja pitkäaikainen kansanedustaja. 

Kukkonen oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1919–1945 ja uudelleen vuosina 1954–1962. Hän istui kaikkiaan 38 valtiopäivät ja on yksi Suomen pitkäaikaisimmista kansanedustajista. Kukkonen oli Nykysuomen sanakirjan syntyyn johtaneen eduskunta-aloitteen johtohahmoja.

Pappisura
Kukkonen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta vuonna 1910 ja hänet vihittiin papiksi Savonlinnassa vuonna 1914. Hän toimi ylimääräisenä pappina Puumalassa vuosina 1914–1916, Parikkalassa vuosina 1916–1919 ja Joensuussa vuodesta 1931. Kukkonen sai rovastin arvonimen vuonna 1955.Suomen kirkon matrikkeli 1963, s. 214. Helsinki: Suomen Kirkon Pappisliitto, 1963.

 Ministerinä 
Kukkosen ministerinura alkoi apulaisopetusministerin tehtävissä pääministeri Lauri Ingmanin toisessa hallituksessa vuonna 1924. Opetusministerinä hän toimi tämän jälkeen Sunilan ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa, Kallion kolmannessa ja neljännessä hallituksessa sekä toisen maailmansodan aikana Rytin toisessa hallituksessa ja Rangellin hallituksessa.

 Sotasyyllisyysoikeudenkäynti 
Kukkonen tuomittiin muun sodanaikaisen poliittisen johdon mukana sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Hänet vapautettiin vuonna 1947 hänen kärsittyään vankeusrangaistuksen lähes kokonaisuudessaan vankilassa. Kukkoselle itselleen hänen joutumisensa syytetyksi tuli täytenä yllätyksenä. Valpon etsivät tavoittivat Kukkosen tämän kotoa Pielisensuusta vasta vuorokautta myöhemmin kuin muut, Helsingissä asuneet syytetyt, eikä kukaan ollut ehtinyt varoittaa häntä tulevasta.Tapio Sadeoja: Syytetyt: Ilta-Sanomien erikoislehti 15. lokakuuta 2015, s. 7. Helsinki: Sanoma Media Finand Oy.

Opetusministerinä toimineen Kukkosen päätyminen sotasyyllisten listalle hämmensi Kukkosen itsensä lisäksi oikeusistuinta ja oikeudenkäyntiä valmistellutta tutkijakuntaa. Kukkosen sotasyyllisyys olikin epäsuora tulos Neuvostoliiton tavoitteesta saada Väinö Tanner tuomituksi oikeudenkäynnissä. Tannerin syyllisyydelle oli hankalaa löytää selkeitä perusteita, jolloin muodolliseksi syyksi otettiin Tannerin jäsenyys ulkoasianvaliokunnassa sekä Rangellin että Linkomiehen hallituksissa. Ulkoasiainvaliokuntaan kuuluivat myös Antti Kukkonen ja Tyko Reinikka, jotka oli siten asetettava syytteeseen samalla perusteella.Niku, Risto. Kahdeksan tuomittua miestä. Sotasyyllisten vankilavuodet. Edita, Helsinki 2005. Koska Kukkonen oli syytteeseen joutuessaan virassa oleva pappi, jokaisessa sotasyyllisyysoikeudenkäynnin istunnossa oli läsnä lain edellyttämällä tavalla tuomiokapitulin edustaja.Yrjö Soini: Kuin Pietari hiilivalkealla: sotasyyllisyysasian vaiheet 1944–1949, s. 183. Helsinki: Otava, 1956.

Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija julkaisi joulukuussa 1945 Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä käsitelleen kirjoituksen, jossa pääsyylliseksi nimettiin Väinö Tanner ja hänen "merkittävimmiksi rikostovereikseen" Risto Ryti, Jukka Rangell ja Tyko Reinikka. Edwin Linkomies, Toivo Kivimäki ja Henrik Ramsay olivat lehden mukaan olleet edellisten "välikappaleita", kun taas Kukkonen näytti olleen niin vähäpätöinen, että hänen nimeään ei mainittu kirjoituksessa lainkaan.Toivo Heikkilä: Paasikivi peräsimessä: pääministerin sihteerin muistelmat 1944–1948, s. 186. Helsinki: Otava, 1965.

Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä lyhimmän vankeustuomion saaneiden Antti Kukkosen ja Tyko Reinikan olisi normaalin käytännön mukaan pitänyt päästä ehdonalaiseen vapauteen helmikuussa 1947, jolloin he olivat kärsineet puolet tuomioistaan. Presidentti J. K. Paasikivi oli sopinut tästä jo aiemman oikeusministerin Urho Kekkosen kanssa, mutta vuonna 1947 oikeusministerinä toiminut kansandemokraattinen Eino Pekkala esti hankkeen. Valvontakomission poistuttua Suomesta Kukkonen ja Reinikka pääsivät vankilasta lopulta lokakuussa 1947, jolloin heidän tuomioistaan oli jäljellä enää kuudesosa.Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 192. Helsinki: Otava, 1987.

Paluu politiikkaan
Kukkosen terveys oli kärsinyt vakavasti hänen vankila-aikanaan, ja vapauduttuaan hän vietti muutamien vuosien ajan hiljaiseloa kotonaan Pielisensuussa. Kun presidentti J. K. Paasikivi oli armahtanut Risto Rytin ja vapauttanut muut sotasyyllisinä tuomitut heidän tuomioidensa jäljellä olleista osista keväällä 1949, nämä saivat takaisin kansalaisluottamuksensa ja vaalikelpoisuutensa. Näin Kukkonen palasi eduskuntaan vuoden 1954 vaaleissa.Yrjö Soini: Toinen näytös – entä kolmas? – Sotasyyllisyysasian myöhemmät vaiheet, s. 65. Hämeenlinna: Karisto, 1968. Johannes Virolaisen mukaan Kukkonen kuului Juho Koiviston, Viljami Kalliokosken ja Mikko Tarkkasen ohella maalaisliiton sisällä pääministeri Urho Kekkoseen kriittisesti suhtautuneisiin vanhemman polven poliitikkoihin.Johannes Virolainen: Polun varrelta, s. 241. Helsinki: Otava, 1993.

Antti Kukkosen kuoltua vuonna 1978 sotasyyllsyysoikeudenkäynnissä tuomituista oli elossa enää vain Jukka Rangell, joka kuoli vuonna 1982.

 Yksityiselämä 
Kukkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Lauri Kukkonen ja Kaisa Liisa Ilvonen. Kukkonen meni naimisiin Elsa Maria Marttisen kanssa vuonna 1927.

Joensuussa sijaitseva Kukkolan tila, jota Kukkonen viljeli, toimii nyt kotimuseona sekä matkailu-, opetus-, ja virkistyspaikkana.

Lähteet

Aiheesta muualla




Luokka:Kansanedustajat
Luokka:Suomen opetusministerit
Luokka:Suomen Keskustan poliitikot
Luokka:Viipurin läänin itäinen vaalipiiri
Luokka:Pohjois-Karjalan vaalipiiri
Luokka:Sotasyylliset
Luokka:Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit
Luokka:Vuonna 1889 syntyneet
Luokka:Vuonna 1978 kuolleet