Kuolleet sielut

Kuolleet sielut (, Mjortvye duši) on Nikolai Gogolin romaani vuodelta 1842, joka kertoo salaperäisen päähenkilön kollegineuvos Tšitšikovin ostosmatkoista ja niistä koituvista tapahtumista. Tšitšikov ostaa matkoillaan maanomistajilta kuolleita 'sieluja' eli kuolleita maaorjia, joita ei ole vielä poistettu henkikirjoitusluettelosta. Motiivikseen hän selittää ostavansa maaorjia saadakseen arvostusta ja vakuuttaakseen morsiamensa vanhemmat.   

Gogol itse luonnehti Kuolleita sieluja sen alkuperäisen alaotsikon mukaan runoelmaksi. Kirjailija piti hyvää ystäväänsä runoilija Puškinia innoittajanaan sekä Reviisoriin että Kuolleisiin sieluihin.  

Gogol suunnitteli kirjoittavansa kolmiosaisen venäläisen vastineen Danten Jumalaiselle näytelmälle. Kuolleet sielut vastaa Danten Helvettiä. Kiirastulta vastaava toisen osan, jossa kuvataan kristillis-moralisoivaan sävyyn Tšitšikovin kehitystä positiiviseksi sankariksi, käsikirjoituksen kirjailija poltti ennen kuolemaansa. Hän kirjoitti sitä kymmenen vuoden ajan. Tarinasta on olemassa muutaman sivun mittainen runko ja se on suomennettu vuonna 1966 ilmestyneessä Valitut teokset II -kirjassa.

Teos on ilmestynyt useina suomennoksina. Kirja on Gogolin pääteos ja kirjallisuuden klassikko.  

 Kirjan henkilöitä 
 Pavel Ivanovitš Tšitšikov – kollegineuvos, miellyttävä ja huomiota herättämätön keskinkertaisuus
 Petruška – Tšitšikovin palvelija
 Selifan – Tšitšikovin ajuri
 Manilov – tunteileva ja makeileva hienostelija, maanomistaja
 Sobakevitš – öykkärimäinen ahmatti, maanomistaja
 Nozdrev – kerskaileva tuhlari ja paatunut peluri, maanomistaja
 Nataša Petrovna Korobotška – leskirouva, maanomistaja
 Pljuškin – itara leskimies, maanomistaja
 Kaupungin virkamiehiä: kuvernööri, prokuraattori, provosti
 Kuvernöörin vaimo ja tytär
 seurapiirirouvia: Anna Grigorjevna, Sofia Ivanovna, Praskovja Fjodorovna

Suomennokset
 Kuolleet sielut. Suom. Samuli S. Helsinki: Edlund, 1882. (W. Churberg'in romani-kirjasto; 2 vsk.). – Suom. Samuli Suomalainen. Otava, 1977 (Delfiinikirjat.). .
 Kuolleet sielut. Suom. Jalo Kalima ja Juhani Konkka; kuv. P. Boklevskij. WSOY, 1939. (Kuuluisia romaaneja; 9.). – Söderström, 1945 – WSOY, 1951– WSOY, 1962. (Taskukirjasto; 12.). – WS, 1968 – WSOY, 1977 (Taskukirjasto; 12.). . – WSOY, 1984 . – WSOY, 1992 (Laatukirjat.). .
 Kuolleet sielut. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
 Kuolleet sielut. Suom. Jalo Kalima; kuvittanut P. Boklevski. WSOY, 2009 . – BTJ, 2008 (Klassikko-Kipinä.). .
 Kuolleet sielut. Suom. Juhani Konkka. – Kuvitus: TIM. Otava, 1970 – Kuvitus: TIM. Helsinki: Ex libris: 1970 – kuvitus: Tim. Ex libris, 1972 (Suuret venäläiset kertojat.) Otava, 2010 . – Otava, 2000. .

Kokoelmissa
 Kuolleet sielut sekä Riita, Nenä, Päällystakki, Hullun päiväkirja. Suom. Juhani Konkka, Reino Silvanto & Esa Adrian. Otava, 1975 (Suuret venäläiset kertojat; 1.). .
 Valitut teokset. 2. toim. Juhani Konkka; Suom. Juhani Konkka, Eino Kalima & Jalo Kalima. WSOY, 1959. – WSOY, 1966. – WSOY, 1994. . (sis: Reviissori, Kuolleet sielut)

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Nikolai Gogolin teokset
Luokka:Venäläiset romaanit
Luokka:Vuoden 1842 kirjat
Luokka:Maaorjuus