Olivia de Havilland

Olivia Mary de Havilland () oli brittiläis-yhdys­valtalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä. Hän oli viimeinen elossa ollut Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähti ja yksi aikansa johtavia nais­tähtiä. Hänen tunnetuin elo­kuvansa oli Tuulen viemää (1939), jossa hän näytteli yhtä pää­osista, Melanie Hamilton Wilkesiä.

De Havillandin ura kesti 53 vuotta, vuodesta 1935 vuoteen 1988. Hän esiintyi kaikkiaan 48 koko­illan elo­kuvassa ja kolmessa Broadway-näytelmässä. De Havilland sai urallaan viisi Oscar-ehdokkuutta, ja hän voitti kaksi parhaan nais­pää­osan palkintoa. Ensimmäisen Oscarin hän sai vuonna 1946 elokuvasta Kuolematon rakkaus ja toisen 1949 elo­kuvasta Perijätär. Uransa loppupuolella hän näytteli enimmäkseen televisiossa. De Havilland on saanut elo­kuva­urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.

 Lapsuus ja nuoruus 

Olivia de Havilland syntyi Tokiossa brittiläisten vanhempien esikois­tyttärenä. Hänen isänsä oli asian­ajaja Walter de Havilland ja äiti näyttelijä Lilian Fontaine (o.s. Ruse). He olivat avioituneet vuonna 1914.Fontaine 1978, s. 16. De Havillandin sisko oli häntä 15 kuukautta nuorempi Joan Fontaine, josta tuli myös kuuluisa näyttelijä. Tytöt olivat syntymä­oikeutenaan Britannian kansalaisia.Fontaine 1978, s. 18. Olivian syntyessä hänen isänsä toimi englannin kielen professorina Tokion keisarillisessa yli­opistossa. Vanhempien avio­liitto kärsi Walterin uskottomuudesta, ja Lilian päätti palata tyttärineen takaisin Britanniaan vuonna 1919. Joanin sairastumisen vuoksi matka päättyi Kaliforniaan, jossa perhe asettui Saratogan kylään noin 80 kilo­metrin päähän San Franciscosta.Thomas 1983, s. 23.

Sisarusten isä jätti lopulta perheen, palasi Japaniin ja avioitui talouden­hoitajansa kanssa. Lilian jäi lapsineen Kaliforniaan. Molemmat tytöt kasvatettiin taiteellisiksi, ja heidän äitinsä opetti heille näyttämö­taiteen alkeita. Olivia kävi lapsena baletti- ja pianotunneilla.Thomas 1983, s. 24. Koulunsa hän kävi Saratoga Grammar Schoolissa, josta hän jatkoi Los Gatos High Schooliin. Hän oli hyvä oppilas ja menestyi luku­aineiden lisäksi niin koulu­näytelmissä kuin urheilussakin. Hän debytoi vuonna 1933 paikallisen harrastaja­teatterin näyttämöllä Liisa Ihmemaassa -näytelmän nimi­osassa, ja kesällä 1934 hän sai Puckin roolin Shakespearen Kesäyön unelmassa. Olivia esiintyi niin ikään koulu­näytelmissä Hannu ja Kerttu ja Venetsian kauppias.Thomas 1983, s. 25, 26.Fontaine 1978, s. 48.

pienois|pysty|vasen|Olivia de Havilland vuonna 1933 Liisan roolissa Liisan seikkailut ihmemaassa -näytelmässä, joka oli hänen ensimmäinen teatteri­roolinsa.
Siskosten äiti Lilian avioitui George Fontainen kanssa vuonna 1925. Isä­puolen ankara asenne näyttelemistä kohtaan sai Olivian lähtemään kotoa lopullisesti. Hän muutti perhe­tuttavan luo ja näytteli koulussaan Elizabeth Bennetin roolin Jane Austenin romaanin Ylpeys ja ennakkoluulo näyttämö­sovituksessa.

Olivia valmistui high schoolista 18-vuotiaana vuonna 1934. Erinäisten sattumien kautta hänelle tarjottiin Hermian roolia Kesäyön unelmassa, jonka ensi-ilta oli Hollywood Bowlissa. Kyseessä oli de Havillandin ensimmäinen rooli ammattilais­teatterissa. Näytelmän maineikas ohjaaja Max Reinhardt tarjosi Olivialle samaa roolia myös elo­kuva­sovituksesta, jonka hän ohjaisi Warner Bros. -yhtiölle. Tuolloin opettajan uraa suunnitellut Olivia empi aluksi, sillä hänet oli hyväksytty Oaklandin Mills Collegeen, mutta suostui lopulta viisi­vuotiseen sopimukseen Warner Brosin kanssa.Thomas 1983, s. 27, 28.

 Ura 
 Epookkielokuvien tähti 

De Havilland aloitti elo­kuva­näyttelijän uransa Warner Bros. -studion alaisuudessa vuonna 1935. Hänen aloitus­palkkansa oli 200 dollaria viikossa, ja hänen ensimmäinen roolinsa oli jo teatteri­lavalta tuttu Hermia Kesäyön unelman elo­kuva­sovituksessa. De Havilland opetteli filmi­näyttelemisen tekniikkaa ja sai rooli­suorituksestaan kiittävää palautetta. Seuraavaksi hän näytteli mies­päähenkilön ihastuksen kohdetta kahdessa komediaelokuvassa. Vaikka de Havilland tyypiteltiin usein juuri viehättäväksi sankarittareksi, hän ei itse pitänyt sen tyyppisistä rooleista.Thomas 1983, s. 28.

De Havillandilla oli seuraavaksi naispääosa historiallisessa puku­draamassa Kapteeni Blood (1935). Hänen vasta­näyttelijänään oli aiemmin statistina toiminut Errol Flynn. De Havilland näytteli läpi­murto­roolissaan vahvatahtoista Arabellaa ja sopi hyvin osaan elegantin ja aristo­kraattisen olemuksensa vuoksi. Flynnin ja de Havillandin välinen kemia valko­kankaalla sekä heidän kunnioituksensa toisiaan kohtaan toimivat pohjana heidän yhteis­työlleen vielä seitsemässä elo­kuvassa. Kapteeni Blood oli de Havillandin ensimmäinen todellinen menestys­elo­kuva, joka sai neljä Oscar-ehdokkuutta.Thomas 1983, s. 71, 72.Kass 1976, s. 27.

Vuonna 1936 de Havillandilla oli naispääosat kahdessa epookki­draamassa: Seikkailija – Anthony Adverse vasta­näyttelijänään Fredric March ja Ne 600 urhoollista, joka oli de Havillandin ja Flynnin toinen yhteis­elo­kuva. Ensin mainittu sai kaikkiaan kuusi Oscar-ehdokkuutta, muun muassa parhaan elo­kuvan kategoriassa. De Havilland näytteli viatonta tyttöä, josta tarinan kuluessa tulee menestynyt ooppera­tähti Mademoiselle Georges. Kriitikot suhtautuivat kaksi­jakoisesti hänen rooli­suoritukseensa.Thomas 1983, s. 77, 78. Elokuvan Ne 600 urhoollista ohjasi Kapteeni Bloodin ohjannut Michael Curtiz. Krimin sotaan ajoittuvasta elo­kuvasta tuli yleisö­menestys.Thomas 1983, s. 85. Samana vuonna de Havilland neuvotteli itselleen palkan­korotuksen ja seitsen­vuotiseksi pidennetyn sopimuksen Warnerin kanssa.Matzen 2010, s. 33.

Epookki­elokuvien jälkeen seurasi kolme komediaa: Kevättä ilmassa, Jälkeen puoliyön ja Suuri Garrick, jotka ilmestyivät 1937. De Havilland teki näissä elokuvissa tyypilliset kiltin ja rakastuvan tytön roolit, ja arvostelijat kehuivat hänen suorituksiaan.Kass 1976, s. 45. Seuraavana vuonna ilmestyi Curtizin ohjaama Kulta­kuumeen ajoilta, joka oli de Havillandin ensimmäinen Technicolor-elo­kuva. Tähti­pari de Havillandin ja Flynnin suurin yhteinen menestys­elo­kuva sai ensi-iltansa touko­kuussa 1938. Sen kuvaukset oli aloitettu syys­kuussa 1937 ja saatu päätökseen tammi­kuuhun mennessä. Epookki­elo­kuvassa Robin Hoodin seikkailut de Havilland näytteli Marian-neitoa, joka on yhtä lailla kaunis kuin älykäskin. Elo­kuva nosti de Havillandin tähti­asemaa, mutta ei tuonut hänelle haastavampia rooleja Warner Brosilla.Thomas 1983, s. 30, 103–110. Hänen seuraavat osansa olivat pinnallisia rikkaita tyttöjä kahdessa komediassa, joiden ensi-ilta oli vuonna 1938.Thomas 1983, s. 118–122. De Havilland oli kuitenkin väsynyt esittämään persoonattomina pitämiään ingénue-rooleja ja toivoi haasteellisempia tehtäviä.Kass 1976, s. 77.

 Huippuvuodet 

pienois|Olivia de Havilland elo­kuvassa Tuulen viemää (1939).
Vuosi 1939 oli de Havillandin elo­kuva­uran käänne­kohta. Hän näytteli tuolloin ensimmäisessä western-elo­kuvassaan Lännen valloittajat, jälleen Errol Flynniä vastaan, mutta itse rooli oli hänelle pettymys. Osa oli melko rajallinen ja toisti mies­pää­henkilön ”ihastuksen kohde” -tyypitelmää.Thomas 1983, s. 131. Tuottaja David O. Selznick halusi lainata de Havillandia Metro-Goldwyn-Mayerin tekeillä olevaan epookki­elo­kuvaan Tuulen viemää (1939). De Havilland oli lukenut romaanin ja kiinnostunut Melanien hahmosta. Hän halusi ottaa roolin vastaan, sillä näki siinä mahdollisuuden ”elävään tulkintaan”. Warner Brosin johtaja Jack L. Warner ei olisi halunnut lainata tähteään kilpailijalle, mutta hänen vaimonsa Anne sai hänet muuttamaan mieltään.Kass 1976, s. 49. De Havilland näytteli Victor Flemingin ohjaamassa Tuulen viemää -elo­kuvassa Melanie Hamiltonia, rakastavaa ja myötä­tuntoista naista, joka uhkui sisäistä vahvuutta. The New York Times -lehti piti de Havillandin rooli­suoritusta ”luonne­tulkinnan helmenä”. Roolistaan hän sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-ehdokkuuden. De Havillandin lisäksi elokuvan pää­osissa olivat Clark Gable, Vivien Leigh ja Leslie Howard. Tuulen viemää sai aikanaan kymmenen Oscaria ja on edelleen kaikkien aikojen tuottoisimpia elo­kuvia.

Saatuaan Tuulen viemää -elo­kuvan kuvaukset päätökseen de Havilland palasi Warnerille kuvaamaan historiallista draama­elo­kuvaa Elisabeth ja Essex (1939), jonka pää­osissa olivat Bette Davis ja Errol Flynn. De Havilland näytteli Davisin esittämän kuningatar Elisabet I:n kamari­neitoa. 1940-luvun alussa de Havilland hyllytettiin Warner Brosilta, sillä hän ei enää hyväksynyt studion tarjoamia käsi­kirjoituksia. Kaikkiaan hän oli hyllytettynä studiostaan kaksi kertaa. De Havilland teki kuitenkin kuudennen yhteis­elo­kuvansa Flynnin kanssa, western-seikkailun Santa Fen sankari, joka oli vuoden 1940 katsotuimpia elo­kuvia.Thomas 1983, s. 161. De Havilland ei päässyt elo­kuvan ensi-iltaan tulehtuneen umpi­lisäkkeen vuoksi.Kass 1976, s. 63. Vuonna 1941 hän esiintyi kolmessa menestys­elo­kuvassa. Niistä ensimmäinen oli romanttinen komedia Kilpakosijat juhlimassa. De Havilland teki nais­pää­osan myös elo­kuvassa Yö on liian lyhyt. Hänelle rooli tavallisena pikku­kaupungin opettajana oli erilainen ja mieluisa. Warnerin studio lainasi hänet Paramount Picturesille elo­kuvaa varten. De Havillandin ja Flynnin kahdeksas ja viimeinen yhteis­elo­kuva oli epookki He kuolivat saappaat jalassa (1941), joka oli Warner Brosin sen vuoden toiseksi suurin yleisö­menestys.Thomas 1983, s. 173, 181.

Vuonna 1942 de Havilland teki kaksi elokuvaa. Romanttisessa komediassa Sydämet harhateillä hän näytteli Henry Fondan kanssa. Elo­kuva oli arvostelu- ja yleisö­menestys. John Hustonin ohjaama Tässä meidän elämässämme kertoi sisaruksista, joiden elämä tuhoutuu toisen siskon vihan ja kateuden takia. De Havillandin siskoa näytteli Bette Davis. Kuvausten aikana de Havillandin ja Hustonin välille syntyi rakkaus­suhde.Thomas 1983, s. 189–191, 195. De Havilland ja hänen siskonsa Joan Fontaine olivat kumpikin parhaan nais­näyttelijän Oscar-ehdokkaana vuonna 1942. De Havilland oli ehdolla elo­kuvasta Yö on liian lyhyt. Palkinto annettiin kuitenkin Fontainelle elo­kuvasta Vaarallisia valheita (1941). Oscar-kilpailu toi tiettävästi paljon pahaa verta sisarten välille.

 Sotavuodet 

Toisen maailman­sodan vuosina de Havilland osallistui monenlaisiin sota­ponnistuksiin. Touko­kuussa 1942 hän myi valtion sota­obligaatioita Hollywood Victory Caravan -kiertueella. Vuonna 1943 hän lähti USO-järjestön kiertueelle Oseanian saari­valtioihin, joissa hän tapasi haavoittuneita sotilaita ja vieraili jopa eristettyjen saarten etu­rintamilla.Kass 1976, s. 76. Saarille matkustettiin huono­kuntoisella lento­koneella, ja de Havilland joutui keuhkokuumeen takia viettämään muutaman päivän kenttä­sairaalassa. De Havilland vieraili myös Hollywoodin sotilas­kanttiinissa sekä sota­sairaaloiden psykiatrisilla osastoilla ympäri Yhdys­valtoja.

Yksi de Havillandin viimeisistä rooleista Warnerilla oli romanttisessa komediassa Rakkaus piileskelee (1943). Hän esitti eurooppalaista prinsessaa, joka etsii itselleen avio­miestä Yhdys­valloista. De Havilland piti sitä yhtenä harvoista ”kunnollisista” rooleista, joita oli Warnerilta saanut. Kriitikot kehuivat hänen suoritustaan, ja elo­kuva oli lippu­kassa­menestys.Thomas 1983, s. 34, 200.

Vuonna 1943 de Havillandin seitsen­vuotinen sopimus Warnerin kanssa päättyi. Studio kuitenkin lisäsi sopimukseen vielä puoli vuotta, eli sen ajan­jakson jonka de Havilland oli ollut hyllytettynä. Tuohon aikaan Kalifornian laki oletetusti salli, että sopimus­näyttelijä voitiin hyllyttää studiosta työstä kieltäytyessä ja tauko voitiin lisätä sopimuksen voimassa­olo­aikaan. Laki­miehensä neuvosta de Havilland vei asian oikeuteen ja nosti elo­kuussa 1943 syytteen Warner Brosia vastaan. Kalifornian työ­lain­säädännön pykälän 2855 perusteella sopimus ei voinut sitoa häntä voimassa­olo­ajan yli. Kalifornian hovi­oikeus oli de Havillandin puolella, mutta Warner Bros. valitti asiasta. De Havilland voitti jutun noin vuoden kestäneen oikeus­kiistan jälkeen, ja studion oli vapautettava hänet alaisuudestaan.Thomas 1983, s. 36. Samalla kaikkiin elo­kuva-alan sopimuksiin otettiin käytännöksi niiden sovitun pituuden noudattaminen. Kyseinen käytäntö tunnetaan De Havillandin lakina. Voitokkaan oikeusjutun jälkeen de Havilland ei tehnyt elo­kuvia lähes kahteen vuoteen, sillä hän oli joutunut elo­kuva­yhtiöiden mustalle listalle.

De Havilland sai Yhdys­valtain kansalaisuuden marras­kuussa 1941.

 Uusi sopimus ja palkitut roolit 

pienois|Olivia de Havilland saa Oscar-palkinnon parhaasta nais­pää­osasta vuonna 1947.
Kesällä 1945 de Havilland allekirjoitti uuden sopimuksen Paramount Picturesin kanssa ja alkoi kuvata elo­kuvaa Kuolematon rakkaus (1946).Thomas 1983, s. 204–211. Hän esitti nais­pää­osassa naimatonta äitiä, joka antaa lapsensa adoptioon ja yrittää koko loppu­elämänsä ajan perua päätöksensä. Elo­kuvassa de Havilland sai näyteltäväkseen ”kokonaisen” roolin; hän tulkitsi Jody Norrisia eri ikä­vaiheissa, nuorena ja viattomana tyttönä sekä keski-ikäisenä, yritykselleen omistautuvana liike­naisena. Roolia varten de Havilland opiskeli stanislavskilaista näyttelemis­metodia. Hän voitti vuonna 1947 roolistaan ensimmäisen Oscar-palkintonsa.Kass 1976, s. 89.

De Havillandin toinen merkittävä elokuva vuodelta 1946 oli psykologinen trilleri Pimeä peili. Hän teki siinä erittäin haastavan kaksois­roolin kaksosina, joista toinen on normaali ja toinen psykoottinen. De Havilland sai suorituksestaan kiittävät arviot, mutta itse elo­kuva ei vakuuttanut kriitikoita.Thomas 1983, s. 212, 213. Vuonna 1948 de Havilland teki yhden uransa vaikeimmista rooleista elo­kuvassa Käärmeenpesä. Se oli realistinen kuvaus mieli­sairaaloiden karuista olosuhteista. De Havilland näytteli Virginia Cunninghamia, joka joutuu parantolaan saatuaan hermo­romahduksen. Hän valmistautui rooliinsa huolellisesti; hän tapasi psykiatreja ja tutustui mieli­sairaala­potilaiden arkeen.Thomas 1983, s. 214–218. De Havilland oli tästä roolista kolmannen kerran Oscar-ehdokkaana ja voitti New York Film Critics Circle -palkinnon. Hän sai myös parhaan nais­näyttelijän Volpi Cup -palkinnon Venetsian elo­kuva­juhlilla.

De Havilland ja Montgomery Clift näyttelivät vuonna 1949 pää­rooleja William Wylerin ohjaamassa historiallisessa draamassa Perijätär. De Havilland tulkitsi nuorta, ujoa tyttöä, josta tarinan kuluessa kasvaa varautunut aikuinen nainen.Thomas 1983, s. 219. Hän sai näyttelijän­työstään jälleen ylistävää palautetta ja voitti muun muassa parhaan nais­pää­osan Golden Globen sekä toisen Oscarinsa.Kass 1976, s. 219. Esikois­poikansa syntymän jälkeen de Havilland piti taukoa ja muutti vuonna 1950 New Yorkiin perheensä kanssa.Thomas 1983, s. 40. Tuolloin hän kieltäytyi Blanche DuBois’n roolista elo­kuvassa Viettelyksen vaunu (1951). Osan sai Vivien Leigh, joka palkittiin Oscarilla suorituksestaan.

New Yorkissa de Havilland debytoi Broadwaylla Shakespearen klassikko­näytelmässä Romeo ja Julia. Kriitikoiden mielestä 35-vuotias de Havilland oli Julian osaan liian vanha. Näytelmä menestyi heikosti ja lopetettiin jo 45 näytöksen jälkeen. Seuraavaksi de Havilland otti vastaan pää­osan George Bernard Shaw’n komediassa Candida, jonka ensi-ilta oli Broadwaylla huhti­kuussa 1952. Noin kolmen­kymmenen näytöksen jälkeen hän lähti pitkälle kiertueelle, jolla näytelmää esitettiin 323 kertaa usein loppuun­myydyille katsomoille. Candida sai kriitikoilta risti­riitaisen vastaan­oton, mutta de Havilland sai myönteistä palautetta roolistaan. Suurten ura­saavutusten ohessa de Havillandin ja hänen ensimmäisen avio­miehensä, Marcus Goodrichin liitto oli alkanut rakoilla. Vuonna 1952 de Havilland haki eroa, joka tuli voimaan seuraavana vuonna.Thomas 1983, s. 41.

 Elämä Pariisissa 

De Havilland tapasi Cannesin elo­kuva­juhlilla vuonna 1953 ranskalaisen toimittajan Pierre Galanten, ja he avioituivat 1955. Uuden liiton myötä de Havilland muutti Pariisiin, jossa hän asui 65 vuotta. Hän matkusteli yhä paljon töiden perässä, vaikkei enää palannutkaan entiseen työ­tahtiinsa. De Havilland palasi valko­kankaalle Espanjan kuninkaallisista kertovassa elo­kuvassa Luostarin vanki (1955), joka kuvattiin pää­osin Segoviassa. Elokuvan heikkouksia olivat liian mutkikas juoni ja liiallinen dia­logi. De Havilland esiintyi 1950-luvun jälki­puoliskolla kaikkiaan viidessä elo­kuvassa, joista useimmat olivat kehnoja.Thomas 1983, s. 225–229. Poikkeus oli vuonna 1958 ensi-iltaan tullut lämmin­henkinen western Ylpeä kapinallinen, jossa de Havilland näytteli jälleen Michael Curtizin ohjauksessa. Elo­kuva sai kiittävän vastaan­oton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin.Thomas 1983, s. 231.

De Havilland teki 1960-luvun parhaisiin kuuluvan rooli­suorituksensa elo­kuvassa Kohtaus Firenzessä (1962), joka sai erinomaiset arvostelut.Thomas 1983, s. 235. Vuoden 1962 alussa de Havilland matkusti New Yorkiin esiintyäkseen kolmannessa Broadway-näytelmässään A Gift of Time, jossa hän teki suuren roolin Henry Fondan esittämän kuolevan miehen vaimona. Näytelmää esitettiin 90 kertaa, ja lehdet ylistivät de Havillandin tunteikasta rooli­työtä. Niin ikään 1962 ilmestyi de Havillandin bestseller-kirja Every Frenchman Has One, jossa hän kuvailee kepeästi ja viihdyttävästi sopeutumistaan ranskalaiseen elämän­tapaan.Thomas 1983, s. 42. Kirjan ensimmäinen painos myytiin loppuun jo ennen sen julkaisua.Kass 1976, s. 120.

 Myöhempi ura 

De Havilland teki vuonna 1964 viimeiset pää­roolinsa valko­kankaalla kahdessa trillerissä. Näistä ensimmäinen oli Robert Aldrichin ohjaama Murha asuu sydämessä, johon de Havilland suostui vasta­hakoisesti Joan Crawfordin jätettyä projektin. Hänen rooli­hahmonsa oli julma juonittelija, mutta saman vuoden Kiikissä-elo­kuvassa hän puolestaan näytteli uhria. Murha asuu sydämessä sai pää­osin myönteisen vastaan­oton ja seitsemän Oscar-ehdokkuutta. De Havillandin vasta­näyttelijänä oli hänen läheinen ystävänsä Bette Davis. Hänen hillitty esiintymisensä oli sopiva vasta­paino Davisin kiivaudelle.Thomas 1983, s. 239–241.

Ikääntyvien Hollywood-tähtien oli 1960-luvulla vaikea enää saada filmirooleja, minkä de Havilland sai myös kokea. Elo­kuva­töiden hiipuessa hän sai rooli­tehtäviä televisiosta. Hänen ensimmäinen projektinsa uudessa mediassa oli vuoden 1966 televisio­näytelmä Noon Wine. Traaginen näytelmä sekä de Havillandin suoritus saivat hyvän vastaan­oton.Thomas 1983, s. 44.

1970-luvulla de Havillandin filmi­roolit kutistuivat sivu­osiksi ja cameo-esiintymisiksi. Eräs hänen viimeisiä valko­kangas­roolejaan oli rikkaan, uhka­peliä rakastavan Emily Livingstonin osa katastrofi­elo­kuvassa Kaappaus Bermudan kolmiossa (1977), jossa hän näytteli pää­osaa esittäneen Jack Lemmonin rinnalla. Televisiossa de Havilland ja Henry Fonda työskentelivät vielä kerran yhdessä kaksi­osaisessa vuoden 1979 minisarjassa Juuret – Seuraavat suku­polvet. Samana vuonna hän teki viimeisen roolinsa valko­kankaalla elo­kuvassa Viides muskettisoturi.Thomas 1983, s. 46–48. De Havilland aloitti puhe­kiertueen, joka sijoittui eri kaupunkeihin Yhdys­valloissa. De Havilland muisteli puheissaan elämäänsä ja näyttelijän­uraansa sekä muuttoaan New Yorkista Pariisiin, tai ”Tähtien kaupungista Valon kaupunkiin”, kuten hän itse asian ilmaisi.Kass 1976, s. 142.

1980-luvulla de Havilland esiintyi muun muassa Agatha Christien romaaniin perustuvassa televisio­elo­kuvassa Murder Is Easy (1982) sekä mini­sarjassa North and South, Book II (1986). Hän näytteli myös keisarinna Maria Fjodorovnaa televisio­elo­kuvassa Anastasia (1986), ja palkittiin rooli­suorituksestaan Golden Globella. De Havillandin viimeiseksi rooliksi jäi Bessie-täti vuoden 1988 televisio­elo­kuvassa Vuosi­sadan rakkaus­tarina, johon hän päätti puoli vuosi­sataa kestäneen näyttelijän­uransa.

 Eläkevuodet ja muistaminen 

pienois|pysty|Olivia de Havilland ja George W. Bush National Medal of Arts -palkinnon­jako­tilaisuudessa vuonna 2008.
Elo­kuva­uran jälkeen de Havilland eli hiljais­eloa Pariisissa, mutta esiintyi silloin tällöin julkisuudessa vielä eläkkeelläkin. Hän esitteli voittajat vuoden 2003 Oscar-gaalassa, ja sai yleisöltä seisovat aplodit. De Havilland oli 1990-luvulta alkaen mukana Tuulen viemään uusinta­ensi-illoissa. Vuonna 2006 hän teki 90-vuotis­päivänsä kunniaksi esiintymisen Yhdysvaltain elokuva-akatemiassa. Vuonna 2008 presidentti George W. Bush myönsi de Havillandille National Medal of Arts -taide­mitalin.

Syys­kuussa 2010 de Havilland sai Ranskassa Kunnialegioonan kunnia­merkin. Seuraavana vuonna hän osallistui César-palkinto­gaalaan. 1. heinä­kuuta 2016 de Havilland juhli sata­vuotis­päiväänsä. Kesä­kuussa 2017 kuningatar Elisabet II aateloi hänet Brittiläisen imperiumin ritari­kunnan arvo­nimellä, kaksi viikkoa ennen hänen 101. syntymä­päiväänsä.

De Havilland kuoli 104-vuotiaana kotonaan Pariisissa 26. heinä­kuuta 2020. Hänen hautajaisensa pidettiin 2. elo­kuuta, minkä jälkeen hänet tuhkattiin Père-Lachaisen hautausmaan krematoriossa. De Havillandin uurna on haudattu suku­hautaan Guernseyn saarelle.

 Palkinnot ja tunnustukset 

 Yksityiselämä 
 Rakkaussuhteet 

Olivia de Havilland ja Errol Flynn olivat aikanaan yksi Hollywoodin suosituimmista tähti­pareista ja tekivät yhdessä kahdeksan elo­kuvaa. Yksityis­elämässä he eivät kuitenkaan olleet romanttisessa suhteessa, vaikka olivatkin rakastuneita. De Havilland muisteli myöhemmin Flynnillä olleen häneen ”syvä vaikutus”. Flynn oli vuonna 1937 tunnustanut rakkautensa de Havillandiin heidän tanssiessaan los­angelesilaisen Ambassador Hotelin yö­kerhossa. De Havilland ei kuitenkaan halunnut aloittaa suhdetta, sillä Flynn ei ollut ottanut virallista avio­eroa puolisostaan Lili Damitasta. Myöhemmin samana vuonna Flynn palasi yhteen vaimonsa kanssa, eikä de Havillandin ja Flynnin välille koskaan syntynyt rakkaus­suhdetta.Matzen 2010, s. 55.

Vuonna 1938 de Havilland seurusteli jonkin aikaa miljardööri Howard Hughesin kanssa.Matzen 2010, s. 72. Joulukuussa 1939 hän alkoi seurustella näyttelijä James Stewartin kanssa, kun tämä kuljetti hänet Tuulen viemään ensi-iltaan New Yorkissa.Fishgall, James: Pieces of Time: The Life of James Stewart, s. 137. Suhde päättyi vuonna 1941, kun de Havillandin ja ohjaaja John Hustonin välille syntyi romanssi Tässä meidän elämässämme -elo­kuvan kuvauksissa.Fishgall, s. 148.

 Avioliitot ja perhe 

pienois|pysty|Olivia de Havilland toisen aviomiehensä Pierre Galanten ja vastasyntyneen tyttärensä Gisèlen kanssa vuonna 1956.
De Havillandin ensimmäinen avio­mies oli Yhdysvaltain laivaston upseeri ja kirjailija Marcus Goodrich, joka oli häntä 18 vuotta vanhempi. He avioituivat 26. elo­kuuta 1946. Goodrichin epä­vakaa luonne rasitti liittoa, joka päättyi eroon 1953.Thomas 1983, s. 38, 41.Kass 1976, s. 83. De Havilland synnytti parin esikois­pojan Benjaminin 27. syys­kuuta 1949.Thomas 1983, s. 40. Benjamin sairasti Hodgkinin lymfoomaa ja kuoli vuonna 1991 lymfooma­hoidoista tulleisiin komplikaatioihin. Hän oli kuollessaan 42-vuotias. Marcus Goodrich kuoli kolme viikkoa poikansa jälkeen 93-vuotiaana.

De Havilland avioitui toisen kerran ranskalaisen Paris Match -lehden pää­toimittajan Pierre Galanten kanssa 2. huhti­kuuta 1955. Paris­kunnan tytär Gisèle syntyi 18. heinä­kuuta 1956. Perhe muutti kolmi­kerroksiseen Pariisin Bois de Boulogne -puiston helmassa sijainneeseen taloon. De Havilland ja Galante erosivat vuonna 1962, mutta asuivat vielä kuusi vuotta saman katon alla ja kasvattivat tytärtään yhdessä. He ottivat virallisen avio­eron vasta 1979, mutta pysyivät läheisinä eron jälkeenkin. De Havilland oli entisen miehensä vierellä hänen viime hetkinään ennen kuolemaansa keuhkosyöpään vuonna 1998.

 Sisarussuhde 

De Havillandin suhde sisareensa Joan Fontaineen oli aina vaikea. Fontaine keksi lapsena sisarelleen lempinimen ”Livvie”, mutta tästä huolimatta sisarilla oli riitaisat välit jo lapsuudessa. Fontaine on kuvaillut sisar­suhdetta avoimesti oma­elämä­kerrassaan No Bed of Roses (1978). Hänen mukaansa de Havilland ei pitänyt siitä, että oli edes saanut pikku­siskon. Kun de Havillandista tuli tunnettu näyttelijä, Fontaine tunsi jäävänsä sisarensa varjoon. Kun hänelle tarjottiin elo­kuva­sopimusta, siskosten äiti Lilian sanoi Warner Bros. -yhtiötä ”Olivian studioksi” ja ettei Fontaine saisi käyttää elo­kuvissa suku­nimeä de Havilland.Fontaine 1978, s. 78. Kun Fontaine oli vuonna 1942 voittanut parhaan nais­pää­osan Oscar-palkinnon ennen sisartaan, de Havilland oli tiettävästi reagoinut asiaan armollisesti.Kass 1976, s. 79. Toisen lähteen mukaan tästä oli alkanut todellinen julkinen vihan­pito siskosten välillä.

Sisarten välit kiristyivät vuonna 1946 entisestään, kun Fontaine puhui toimittajalle kielteisesti de Havillandin silloisesta avio­miehestä, Marcus Goodrichistä. De Havilland loukkaantui tästä niin, ettei puhunut sisarelleen viiteen vuoteen. Kun hän voitti Oscar-palkinnon vuonna 1947, hän ei ottanut vastaan Fontainen onnitteluja gaalassa. De Havilland alkoi pitää taas yhteyttä Fontaineen avio­eronsa jälkeen 1953. He viettivät perheineen yhteisen joulun vuonna 1961. Fontainen sanojen mukaan lopullinen väli­rikko tuli Lilian-äidin muisto­tilaisuudessa 1975. Hän väitti, ettei de Havilland ollut ilmoittanut hänelle heidän äitinsä kuolemasta hänen näyttämö­kiertueensa aikana – todellisuudessa de Havilland oli lähettänyt sähkeen, mutta se tavoitti Fontainen vasta kaksi viikkoa myöhemmin.

Fontaine totesi eräässä haastattelussa: ”Minä menin naimisiin ensin, voitin Oscarin ennen Oliviaa ja jos minä kuolen ensin, hän tulee epäilemättä olemaan raivoissaan, koska päihitin hänet!”. Siskosten vihan­pito päättyi Fontainen kuolemaan 96-vuotiaana 15. joulu­kuuta 2013. Julkaisemassaan lausunnossa de Havilland kertoi olevansa ”järkyttynyt ja surullinen” kuolin­uutisesta.

 Muu yksityiselämä 

De Havilland kasvatettiin episkopaaliksi, jona hän pysyi koko elämänsä ajan. Pariisissa hän kuului American Cathedral in Paris -kirkkoon.

De Havilland haastoi kesä­kuussa 2017 tuottaja Ryan Murphyn ja FX Net­workin oikeuteen. De Havillandin mukaan kanavan sarjassa Feud: Bette and Joan hänet esitettiin valheellisesti, eivätkä tekijät olleet pyytäneet lupaa de Havillandin nostamisesta sarjan henkilöihin. De Havilland kuitenkin hävisi kanteen. Kuvitteellisen Feud-sarjan ensimmäinen kausi kuvaa Hollywoodin kulta-ajan filmi­tähtien Bette Davisin ja Joan Crawfordin välistä kuuluisaa yhteen­ottoa. De Havillandin mukaan sarja antoi hänestä valheellisen kuvan teko­pyhänä juoruilijana. Sarjassa nähtävät de Havillandin hahmon puheet Davisin ja Crawfordin tekemisistä eivät olleet tosi­pohjaisia vaan täysin käsi­kirjoittajien keksimiä. Feud: Bette and Joan -sarjassa de Havillandia näytteli Catherine Zeta-Jones.

 Filmografia 

pienois|pysty|Olivia de Havilland vuonna 1945.
 Elo­kuvat Vuosi Suomen­kielinen nimi Alku­peräinen nimi Rooli 1935   Alibi Ike  Dolly Stevens  The Irish in Us  Lucille Jackson Kesä­yön unelma  Midsummer Night’s Dream  Hermia Kapteeni Blood  Captain Blood  Arabella Bishop 1936  Seikkailija – Anthony Adverse  Anthony Adverse  Angela Giuseppe Ne 600 urhoollista  The Charge of the Light Brigade  Elsa Campbell 1937  Kevättä ilmassa  Call It a Day  Catherine Hilton Jälkeen puoliyön  It’s Love I’m After  Marcia West Suuri Garrick  The Great Garrick  Germaine de la Corbe 1938  Kultakuumeen ajoilta  Gold Is Where You Find It  Serena Ferris Robin Hoodin seikkailut  The Adventures of Robin Hood  Marian-neito Kahteen rakastunut  Four’s a Crowd  Lorri Dillingwell Rakkautta ja bensiiniä  Hard to Get  Margaret ’Maggie’ Richards 1939  Laivaston siivet  Wings of the Navy  Irene Dale Lännen valloittajat  Dodge City  Abbie Irving Elisabeth ja Essex  The Private Lives of Elizabeth and Essex  Lady Penelope Gray  Raffles  Gwen Manders Tuulen viemää  Gone with the Wind  Melanie Hamilton Wilkes 1940   My Love Came Back  Amelia Cornell Santa Fen sankari  Santa Fe Trail  Kit Carson Holliday 1941  Kilpakosijat juhlimassa  The Straw­berry Blonde  Amy Lind Grimes Yö on liian lyhyt  Hold Back the Dawn  Emmy Brown He kuolivat saappaat jalassa  They Died with Their Boots On  Elizabeth Bacon Custer 1942  Sydämet harhateillä  The Male Animal  Ellen Turner Tässä meidän elämässämme  In This Our Life  Roy Timberlake 1943  Onnen tähti  Thank Your Lucky Stars  itsenään (cameo) Rakkaus piileskelee  Princess O’Rourke  prinsessa Maria  Government Girl  Elizabeth ’Smokey’ Allard 1946  Kuolematon rakkaus  To Each His Own  neiti Josephine ’Jody’ Norris Uskollinen rakkaus  Devotion  Charlotte Brontë Laivasto pulassa  The Well Groomed Bride  Margie Dawson Pimeä peili  The Dark Mirror  Terry / Ruth Collins 1948  Käärmeenpesä  The Snake Pit  Virginia Stuart Cunningham 1949  Perijätär  The Heiress  Catherine Sloper 1952  Serkkuni Raakel  My Cousin Rachel  Rachel Sangalletti Ashley 1955  Luostarin vanki  That Lady  Ana de Mendoza Elämän muukalainen  Not as a Stranger  Kristina Hedvigson 1956  Suurlähettilään tytär  The Ambassador’s Daughter  Joan Fisk 1958  Ylpeä kapinallinen  The Proud Rebel  Linnett Moore 1959  Yö on viholliseni  Libel  Lady Margaret Loddon 1962  Kohtaus Firenzessä  Light in the Piazza  Meg Johnson 1964  Kiikissä  Lady in a Cage  rouva Cornelia Hilyard Murha asuu sydämessä  Hush... Hush, Sweet Charlotte  Miriam Deering 1970  Hurjat seikkailijat  The Adventurers  Deborah Hadley 1972  Petos  Pope Joan  abbedissa 1977  Kaappaus Bermudan kolmiossa  Airport ’77  Emily Livingston 1978  Tuhoparvi  The Swarm  Maureen Schuester 1979  Viides muskettisoturi  The Fifth Musketeer  kuningatar Anna Televisio­elo­kuvat 1972   The Screaming Woman  Laura Wynant 1982   Murder Is Easy  Honoria Waynflete  The Royal Romance of Charles and Diana  kuningatar­äiti 1986  Anastasia  Anastasia: The Mystery of Anna  keisarinna Maria Fjodorovna 1988  Vuosi­sadan rakkaus­tarina  The Woman He Loved  Bessie Merryman Dokumentti­elo­kuvat 2009   I Remember Better When I Paint  kertoja­ääni

 Televisio­sarjat Vuosi Suomenkielinen nimi Alkuperäinen nimi Rooli Jaksot 1967   ABC Stage 67  Ellie Thompson  ”Noon Wine” 1979  Juuret – seuraavat sukupolvet  Roots: The Next Generations  rouva Warner  minisarja; 2 jaksoa 1981  Lemmenlaiva  The Love Boat  Hilly-täti  ”Aunt Hilly” 1986   North and South: Book II  rouva Neal  minisarja; 6 jaksoa

 Teatterityöt 

 Teatteri Vuosi Suomen­kielinen nimi Alku­peräinen nimi Rooli Esitys­paikka 1934  Kesäyön unelma  Midsummer Night’s Dream  Hermia  Hollywood Bowl 1946   What Every Woman Knows  Maggie Wylie  West­port Country Play­house 1951  Romeo ja Julia  Romeo and Juliet  Julia  Broadhurst Theatre 1952  Candida  Candida  Candida  Neder­lander Theatre 1962   A Gift of Time  Lael Tucker Werten­baker  Ethel Barrymore Theatre

 Lähteet 






 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 American Beauty: The Official Olivia de Havilland Fan­list 

Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1916 syntyneet
Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Luokka:Yli satavuotiaiksi eläneet yhdysvaltalaiset