Aladár Paasonen

Aladár Antero Zoltán Béla Gyula Árpád Paasonen (11. joulukuuta 1898 Budapest, Itävalta-Unkari – 6. heinäkuuta 1974 Flourtown, Pennsylvania, Yhdysvallat)Brantberg 1999, s. 229, 239 oli suomalainen eversti, joka toimi Päämajan tiedustelujaoston päällikkönä jatkosodan aikana. Ollessaan sodan jälkeen Sveitsissä marsalkka Mannerheimin sihteerinä hän käytti nimeä Herra Bartha.Elina Seppälä, Ranskalainen Eurooppa ja suomalainen Suomi : Jean-Louis Perret kulttuurinvälittäjänä ja verkostoitujana 1919-1945, s. 239 viitattu 31.8.2014

Elämäkerta
Uran varhaisvaiheet
Hänen vanhempansa olivat professori Heikki Paasonen ja aatelistaustainen unkarilainen Mariska Paskay de Palásth,Nevalainen 2012, s. 12-13 joten hän oli puoliksi unkarilainen. Paasonen osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella yleten aliluutnantiksi. Kadettikoulun jälkeen hänet ylennettiin luutnantiksi joulukuussa 1920.Nevalainen 2012, s. 26

Kielitaitoinen Paasonen lähetettiin Ranskaan opiskelemaan École Spéciale Militaire -oppilaitokseen vuosiksi 1921–1922 ja sen jälkeen hän opiskeli vuosina 1922–1924 Ranskan sotakorkeakoulussa École Supérieure de Guerressa, jossa samalla kurssilla opiskeli majuri Charles de Gaulle.Nevalainen 2012, s. 32–33.

Paasonen ylennettiin kapteeniksi vuonna 1923, majuriksi vuonna 1926 ja everstiluutnantiksi vuonna 1929. Paasonen toimi sotilasasiamiehenä Moskovassa vuosina 1931–1933 ja Berliinissä vuonna 1933.Nevalainen 2012, s. 217–219.

Eduskunta päätti yllättäen joulukuussa 1933 lakkauttaa Suomen sotilasasiamiehen viran Berliinissä, minkä vuoksi Paasonen joutui palaamaan kotimaahan vuoden 1933 lopussa. Suomen silloinen Berliinin-lähettiläs Aarne Wuorimaa on tulkinnut kyseessä olleen eduskunnan mielenosoitus kansallissosialistista Saksaa kohtaan. Wuorimaan mukaan Paasosen lähtö Berliinistä oli Suomelle menetys, sillä Suomi ei voinut ammattimiehen välityksellä seurata Saksan aseistautumista Adolf Hitlerin valtakauden alkuvaiheessa samalla kun päätös ei vähääkään horjuttanut kansallissosialismin asemaa Saksassa.Aarne Wuorimaa: Lähettiläänä Hitlerin Saksassa, s. 54. Helsinki: Otava, 1967.

Vuonna 1937 Paasonen nimitettiin presidentti Kyösti Kallion vanhemmaksi adjutantiksi ja ylennettiin everstiksi.

pienoiskuva|J.K. Paasikivi seureineen palaamassa neuvottelumatkaltaan Moskovasta 16. lokakuuta 1939. Vasemmalla Aarno Yrjö-Koskinen, keskellä Paasikivi ja hänestä oikealla jaostopäällikkö Johan Nykopp sekä eversti Aladár Paasonen.
Moskovan neuvottelut syksyllä 1939
Paasonen oli Suomen valtuuskunnan jäsenenä talvisotaa edeltäneissä Moskovan neuvotteluissa loka-marraskuussa 1939 yhdessä muun muassa valtioneuvos J. K. Paasikiven ja ulkoministeriön jaostopäällikön Johan Nykoppin kanssa. 

Paasikiven johtaman valtuuskunnan sotilasasiantuntijana toiminut Paasonen katsoi neuvotteluja varten laatimassaan muistiossa, että Neuvostoliitto oli jo aiemmin Viron ja muiden Baltian maiden kanssa tekemillään sopimuksilla saavuttanut ne edut, joita se tarvitsi Leningradin turvallisuuden takaamiseksi. Hänen käsityksensä mukaan mahdollisen hyökkääjän ei ollut mielekästä koukata Leningradia vastaan Etelä-Suomen ja Karjalankannaksen kautta, vaan ratkaisevaa oli, kuka hallitsi Suomenlahden etelärannikkoa.Max Jakobson: Väkivallan vuodet: 20. vuosisadan tilinpäätös I, s. 37. Helsinki: Otava, 1999. . Tähän Stalin oli huomauttanut, että Venäjän sisällissodan aikana vuosina 1919–1920 brittiläiset sotalaivat olivat tunkeutuneet Suomenlahdella Kronstadtin edustalle saakka.Jakobson 1999, s. 291. Paasosen elämäkerran kirjoittaja Martti Turtola löysi muistion ulkoministerinä syksyllä 1939 toimineen Eljas Erkon arkistosta. Neuvoteltaessa Hangon vuokraamisesta Neuvostoliiton tukikohdaksi Paasonen kysyi neuvostoliittolaisilta, mihin siellä tarvittiin ilmavoimia. Tällöin Stalin oli nostanut etusormensa pystyyn ja sanonut: ”Kiinnittäkää huomiota lentoaseeseen”. 

Moskovan neuvottelujen aikana Paasonen tapasi myös Saksan Neuvostoliiton-sotilasasiamiehen, merkittävänä Neuvostoliiton tuntijana pidetyn kenraali Ernst-August Köstringin, jonka käsityksen mukaan puna-armeija ei ollut valmistautunut sotaan talven kynnyksellä.Jakobson 1999, s. 284. Samoihin aikoihin – vielä Moskovan neuvottelujen katkettuakin – myös ulkoministeri Eljas Erkko pyrki rauhoittamaan huolestuneita alaisiaan vakuuttamalla, että ”eivät venäläiset talvea vasten lähde hyökkäämään”.Max Jakobson: Diplomaattien talvisota, s. 265–266. Helsinki: WSOY, 1955.

Talvisota ja jatkosodan alku
Talvisodan aikana Paasonen oli komennettuna Pariisiin, jossa hänen tehtävänsä oli yrittää hankkia aseita ja muuta sotavarustusta puolustusvoimille. Sodan loppupuolella Paasonen yritti voimakkaasti saada Rytin hallitusta hyväksymään länsimaiden Suomelle esittämä avuntarjous.Edwin Linkomies: Vaikea aika, s. 62. Helsinki: Otava, 1970.

Jatkosodan aikana Paasonen oli aluksi Jalkaväkirykmentti 5:n (JR 5) komentajana Karjalankannaksella ja Itä-Karjalassa vuosina 1941–1942. Viipurin takaisinvaltauksen jälkeisessä sotilasparaatissa 31. elokuuta 1941 Paasonen komensi paraatijoukkoja, jotka otti vastaan IV armeijakunnan komentaja kenraaliluutnantti Lennart Oesch.Esnio Siilasvuo (toim.): Jatkosota-kronikka, s. 43. Jyväskylä: Gummerus, 1991. .

Päämajan tiedustelupäällikkönä
Paasosesta tuli marsalkka Mannerheimin luotettu apulainen hänen toimiessaan Päämajan tiedustelujaoston päällikkönä vuosina 1942–1944.Nevalainen 2012, s. 125. Paasonen vastasi tiedustelupäällikkönä säännöllisistä ulkomaantiedustelun ja vastavakoilun raporteista Mannerheimille ja poliittiselle johdolle. Jatkosodan loppupuolella hän sai tehtäväkseen esitelmöidä hallitukselle ja joskus eduskunnallekin sotilaallisesta tilanteesta. 

Paasonen kuului päämajan niin kutsuttuun sisärenkaaseen, jonka muut jäsenet olivat yleisesikunnan päällikkö, jalkaväenkenraali Erik Heinrichs, tykistön tarkastaja, tykistökenraali Vilho Nenonen, päämajoitusmestari, kenraaliluutnantti A. F. Airo ja komentoesikunnan päällikkö, kenraalimajuri Viljo Tuompo. He kaikki ruokailivat marsalkan pöydässä. Heinrichs oli muodollisesti sisärenkaan muiden jäsenten esimies, mutta käytännössä kukin esitteli oman vastuualueensa asiat itsenäisesti ylipäällikölle.Matti Lukkari: Asekätkentä, s. 13. Helsinki: Otava, 2005.

Tietokirjailija Petri Nevalaisen mukaan Paasonen oli sotien aikana todennäköisesti ainoa Saksan kanssa toimineiden maiden vakoilupäälliköistä, joka uskalsi lausua kantansa julkisesti. Mielipiteilleen Paasonen sai tukea Saksan tiedustelupäälliköltä amiraali Wilhelm Canarisilta. Kun Paasonen ja Canaris tapasivat Kööpenhaminassa joulukuussa 1942, miehet totesivat olevansa yhtä mieltä siitä, että Saksa tulee häviämään sodan Neuvostoliittoa ja läntisiä liittoutuneita vastaan. Palattuaan Suomeen Paasonen selosti Canarisin kanssa käymänsä keskustelun Suomen sotilaalliselle ja poliittiselle johdolle, ja sen seurauksena korkein sotilasjohto ja Rangellin hallituksen sisärengas asettivat Mikkelissä helmikuussa 1943 käymässään neuvottelussa tavoitteeksi Suomen irrottamisen suursodasta.Paasonen, 1974.Juha Keskinen: Eripuraiset aseveljet. Iltalehti 1.6.2019, s. 14–15. Alma Media. 

Kun Paasonen esitti Mannerheimin pyynnöstä helmikuun alussa 1943 eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle realistisen arvion sotatilanteesta, useat kansanedustajat syyttivät häntä tappiomielialan lietsomisesta. Paasosen arvion eduskunnassa nostattaman kiihtymyksen vuoksi Mannerheim joutui muutaman päivän kuluttua lähettämään yleisesikunnan päällikön kenraali Erik Heinrichsin lepyttämään kansanedustajia ja sanomaan, ettei sodan lopputuloksesta voitu vielä sanoa mitään täysin varmaa.Jakobson 1999, s. 342.

Äitinsä puolelta unkarilaisten sukujuuriensa ansiosta Paasosella oli läheiset suhteet Unkarin valtionhoitajaan Miklos Horthyyn ja unkarilaiseen tiedustelujohtoon. Myös näiden linkkien kautta Paasonen sai Saksaa koskeneita tietoja.

Päämajan operatiivisen osaston päällikkö eversti Valo Nihtilä halusi Paasosen saavan tietoonsa vireillä olleen suunnitelman aseiden hajavarastoinnista siltä varalta, että Neuvostoliitto pyrkisi Moskovan välirauhan solmimisesta huolimatta miehittämään Suomen, ja kävi kertomassa siitä Paasoselle syyskuussa 1944. Nihtilä tiesi Paasosen alaisten saavan selville kaikki toiminnasta julkisuuteen vuotavat tiedot ja halusi siksi Paasosen olevan alusta lähtien mukana.Lukkari 2005, s. 29.

Maanpakolaisuus sotien jälkeen
Sodan päätyttyä Paasonen lähti Suomesta vapaaehtoiseen maanpakoon yhdessä lähimmän miehensä eversti Reino Hallamaan kanssa keväällä 1945, koska oli pelännyt joutuvansa Valpon pidättämäksi muun muassa Stella Polaris- ja asekätkentäjuttujen takia.Nevalainen 2012, s. 156.

Paasosen yhteistyö Mannerheimin kanssa alkoi uudelleen, kun Mannerheim presidentin tehtävästä luovuttuaan keväällä 1946 vetäytyi Lausanneen, Sveitsiin eläkkeelle. Paasonen oli siellä hänen uskollisin seuralaisensa.Nevalainen 2012, s. 192-193. Hän oli Mannerheimin tärkein avustaja tämän kirjoittaessa muistelmiaan.Toivo Heikkilä: Paasikivi peräsimessä: pääministerin sihteerin muistelmat 1944–1948, s. 317. Helsinki: Otava, 1965.

Paasonen työskenteli Ranskan tiedustelupalvelun SDECE:n  palveluksessa miehitetyssä Saksassa 1945–1947, Espanjassa 1947–1948, Mannerheimin muistelmien toimitustyössä Sveitsissä 1948–1952, Yhdysvalloissa 1952–1955, CIA:n palveluksessa Länsi-Saksassa 1955–1963 ja vietti viimeiset vuotensa 1963–1974 eläkkeellä Yhdysvalloissa, jossa kuoli luusyöpään vuonna 1974.Paasonen, Aino: Äänettömyyden toinen puoli: Suomalais-unkarilainen sukutarina. Helsinki Otava 1989, s. 216-335.Turtola, 2012, s. 296

Paasosen tuhkauurna on haudattu sukuhautaan Hietaniemen hautausmaalla.Nevalainen 2012, s. 207

Vuonna 1974 julkaistuissa muistelmissaan Paasonen vastusti jyrkästi näkemystä, jonka mukaan suomalaiset olivat toimineet taitamattomasti Neuvostoliiton kanssa vuosina 1938–1939 käydyissä neuvotteluissa. Presidentti Urho Kekkonen oli YYA-sopimuksen 25-vuotisjuhlien yhteydessä keväällä 1973 arvostellut Suomen poliittista johtoa taipumattomuudesta muun muassa niin kutsuttujen Jartsev-neuvottelujen aikana vuonna 1938. Lisäksi Paasonen syytti Paasikiveä liiasta pehmeydestä neuvostojohdon vaatimusten edessä syksyllä 1939.

Muistaminen
Paasosen patsas paljastettiin vuonna 2012 Unkarissa Nagykőrösin kaupungissa, josta hänen vaimonsa Flóra Berta oli kotoisin.

Lähteet 





  (nid),  (sid.)

Viitteet

 Aiheesta muualla 
 Radiotiedustelun synty Suomessa
 Stranius, Pentti: Aladar Paasonen. Mannerheimin tietolähde ja elämäkerturi . Kirja-arvostelu teoksesta Turtola, Martti: Mannerheimin ristiriitainen upseeri. Eversti Aladar Paasosen elämä ja toiminta. WSOY, 2012. (Agricolan kirja-arvostelut 28.1.2013)
 Paasosen puolison Flora Bartha Paasosen muistokirjoitus. Helsingin Sanomat

Luokka:Suomalaiset everstit
Luokka:Suomen sisällissodan valkoiset
Luokka:Suomenunkarilaiset henkilöt
Luokka:Amerikansuomalaiset henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Vuonna 1898 syntyneet
Luokka:Vuonna 1974 kuolleet