Varhaislatina

Varhaislatina tai arkaainen latina tarkoittaa latinaa ennen klassista aikakautta eli kaikkea latinaa ennen vuotta 75 eaa.

Fonologisia erityispiirteitä varhaislatinassa ovat toisen deklinaation päätteet -os ja -om (klassisessa latinassa ne ovat -us ja -um) sekä sellaisten diftongien olemassaolo kuten oi ja ei (klassisen latinan aikaan ne olivat kehittyneet muotoihin ū tai oe ja ī). Tämä lisäksi kirjain C edusti sekä C- että G-äänteitä. Monissa tapauksissa klassinen latina muutti intervokaalin /s/:n /r/:ksi, mikä tunnetaan rhotasismina. Rhotasismilla oli vaikutusta deklinaatioihin: varhaislatinan honos, honoris on klassisessa latinassa honor, honoris ("kunnia").

 Kieli- ja muoto-oppi (erot klassiseen latinaan) 

 Substantiivit 

 Ensimmäinen deklinaatio (a) 

Ensimmäisen eli a-deklinaation substantiivit päättyvät yleensä a-kirjaimeen, ja ne ovat feminiinejä.

 puella, –aī  tyttö f. yksikkö monikko nominatiivi puella  puellai akkusatiivi puellam  puellā genetiivi puellās/-es/-ai  puellōm/ -āsom  datiivi puellai  puellaīs/-eīs/ -abos ablatiivi puellād  puellaīs/-eīs/ -abos vokatiivi puella  puellai lokatiivi puellā  puellaīs/-eīs

 Toinen deklinaatio (o) 

Toisen eli o-deklinaation substantiivit ovat yleensä joko maskuliineja tai neutreja.

 campos, –oī  kenttä, tasanko m. saxom, –oī  kivi(paasi) n. yksikkö  monikko  yksikkö  monikko nominatiivi campos  campoī  saxom  saxa akkusatiivi campom  campōs  saxom  saxa genetiivi campoī  campōm/ -ōsom  saxoī  saxōm/ -ōsom datiivi campōi  campoīs  saxōi  saxoīs ablatiivi campōd  campoīs  saxōd  saxoīs/ -oes vokatiivi campe  campoī  saxe  saxoī lokatiivi campō  campoīs  saxō  saxoīs/ -oes

Huomattakoon, että genetiivin monikolla on kaksi eri päätettä: vanhempi -ōm, joka vastaa muinaiskreikan -ōn-päätettä, ja myöhäisempi varhaislatinan muoto -ōsom. Koska rhotasismin takia varhaislatinan /r/ ja /s/ olivat usein keskenään vaihdettavia, muoto -ōsom kehittyi klassiseen latinaan muotoon -ōrum.

 Kolmas deklinaatio 

Kolmanteen deklinaatioon kuuluu kaikennäköisiä ja -sukuisia substantiiveja.

 regs –es  kuningas m. yksikkö  monikko nominatiivi regs  reges akkusatiivi regem  reges genetiivi regis  regōm datiivi regei  regebos ablatiivi regeid  regebos vokatiivi regs  reges lokatiivi regei  regebos

Se, miksi nominatiivimuoto regs ei ole muodossa rex, havainnollistaa hyvin erästä varhaislatinan ominaisuutta: kirjainta X käytettiin harvoin edustamaan äänteitä /ks/ tai /gs/. Niinpä sanat kirjoitettiin muotoihin 'ks', 'cs' tai jopa 'xs'.

 Persoonapronominit 

Persoonapronomineja on löydetty paljon varhaislatinan piirtokirjoituksista, mikä on mielenkiintoista koska klassisessa latinassa niitä käytetään hyvin harvoin. Kaikissa persoonissa yksikön akkusatiivi ja ablatiivi ovat samannäköiset.

  ego, minä tu, sinä suī, hän itse yksikkö nominatiivi ego  tu  - akkusatiivi mēd  tēd  sēd genetiivi mis  tis  sei datiivi mihei, mehei  tibei  sibei ablatiivi mēd  tēd  sēd monikko nominatiivi nōs  vōs  - akkusatiivi nōs  vōs  sēd genetiivi nostrōm, -ōrum, -i  vostrōm, -ōrum, -i  sei datiivi nōbeis, nis  vōbeis  sibei ablatiivi nōbeis, nis  nōbeis  sēd

 Relatiivipronomini 

Varhaislatinassa relatiivipronomini on yleinen, varsinkin piirtokirjoituksissa. Sen muoto on hyvin vaihteleva.

 queī, quaī, quod joka, mikä  maskuliini  feminiini  neutri yksikkö nominatiivi queī  quaī  quod akkusatiivi quem  quam  quod genetiivi quoius, quoios  quoia  quoium, quoiom datiivi quoī, queī, quoieī, queī ablatiivi quī, quōd  quād  quōd monikko nominatiivi ques, queis  quaī  qua akkusatiivi quōs  quās  quōs genetiivi quōm, quōrom  quōm, quārom  quōm, quōrom datiivi queis, quīs ablatiivi queis, quīs

 Verbit 
 Preesens ja perfekti 

Varhaislatinan verbien muodoista ja muoto-opista ei ole paljoa todisteita, ja piirtokirjoituksissa esiintyvissä muodoissa on paljon ristiriitoja. Siksi alla luetellut muodot on luotu piirtokirjoitusten ja muiden indoeurooppalaisten kielten kuten muinaiskreikan, oskin, umbrin ja muiden itaalisten kielten murteiden perusteella.

 indikatiivin preesens: esse indikatiivin preesens: facere  vanha klassinen vanha klassinen yksikkö  monikko  yksikkö  monikko  yksikkö  monikko  yksikkö  monikko ensimmäinen persoona som, esom  somos, sumos  sum  sumus  fac(e/ī)o  fac(e)imos  facio  facīmus  toinen persoona es  esteīs  es  estis  fac(e/ī)s  fac(e/ī)teis  facis  facitis kolmas persoona est  sont  est sunt  fac(e/ī)d/-(e/i)t   fac(e/ī)ont  facit  faciunt

 indikatiivin perfekti: esse indikatiivin perfekti: facere  vanha klassinen vanha klassinen yksikkö  monikko  yksikkö  monikko  yksikkö  monikko  yksikkö  monikko ensimmäinen persoona fuei  fuemos  fui  fuimus  (fe)fecei  (fe)fecemos  feci  fecīmus  toinen persoona fuistei  fuisteīs  fuisti  fuistis  (fe)fecistei  (fe)fecisteis  fecisti  fecistis kolmas persoona fued/fuit  fueront/-erom  fuit  fuerunt  (fe)feced/-et   (fe)feceront/-erom  fecit  fecerunt

On mielenkiintoista, että monet varhaislatinan muodot muistuttavat enemmän nykyespanjan kuin klassisen latinan muotoja. Tosiasiassa tämä on vain sattumaa, eikä nykyespanjan ja varhaislatinan muodoilla ole juuri tekemistä keskenään. Esimerkiksi espanjan somos tulee klassisen latinan sanasta sumus, koska latinan lyhyt u kehittyi espanjan o:ksi. Samoin latinan lyhyt i muuttui e:ksi antaen espanjaan muodon fue (latinassa fuit).

 Katso myös 

Latinan historia

Luokka:Latina