Sigrid Schauman

Sigrid Maria Schauman (24. joulukuuta 1877 Tšugujev, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. helmikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja taidekriitikko.

 Taideopinnot ja taiteilijan ura 
Lapsuutensa Sigrid Schauman vietti perheensä kanssa Radomissa Puolassa. Schaumanin vanhemmat olivat everstiluutnantti Waldemar ja Elin Maria Schauman. Hänen vanhempansa olivat pikkuserkkuja keskenään, molemmat kuuluivat Schaumanin tunnettuun ja arvostettuun aatelis- ja upseerisukuun. Äidinpuoleinen isoisä oli Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman. Hänen isoveljensä olivat Rafael ja Eugen Schauman. Perheen äidin kuoltua Schaumanit muuttivat Suomeen vuonna 1885. 

Sigrid opiskeli Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1899–1901 ja 1904. Hänen opettajiaan olivat muun muassa Carl Jahn, Albert Gebhard ja Helene Schjerfbeck. Vuonna 1901 hän osallistui ensimmäistä kertaa teoksillaan taidenäyttelyyn Ateneumissa.

Päätettyään taideopinnot Suomessa Schauman opiskeli aluksi N. V. Dorphin ateljeessa Kööpenhaminassa (1904–1906). Sen jälkeen hän työskenteli Italiassa (1908–1910), Pariisissa (1910) ja Egyptissä (1910). Ulkomaan kokemuksista tärkeimpiä olivat yhteydet orfismin ja simultanismin edustajiin Sonja ja Robert Delaunayhin, joiden tavan käyttää värejä ja valoa voi havaita Schaumanin maalauksissa.

Sigrid Schauman liittyi katoliseen kirkkoon 1930-luvulla, vaikka hän tuli merkittävästä luterilaisesta suvusta. 

Schauman oli eräs Prisma-ryhmän perustajista vuonna 1956. Näön heikkeneminen vei 1960-luvun lopulla Schaumanilta maalauskyvyn. Vielä vuotta ennen kuolemaansa Schauman osallistui 100-vuotisjuhlansa kunniaksi järjestetyn retrospektiivisen näyttelyn avajaisiin Amos Andersonin taidemuseossa. Samana vuonna hän sai Ruotsin kuninkaalta Prinssi Eugen -palkinnon taiteellisesta toiminnastaan.

 Kriitikko, kirjoittaja ja opettaja 
Sigrid Schaumanin palattua kotimaahan hän muutti asumaan yhteen liikemies Reguel Wolffin kanssa, ja he saivat tyttären nimeltään Elisabeth. Wolf kuoli pian lapsen syntymisen jälkeen. Yksinhuoltajana Sigrid Schaumanin täytyi yrittää etsiä pysyvämpiä tulolähteitä kuin mitä maalaustaiteen tekeminen tarjosi. Vuonna 1920 hän aloitti taidekriitikon uran Dagens Press -lehdessä (vuodesta 1922 Svenska Pressen, vuodesta 1945 Nya Pressen) taidearvostelijana avustaen lehteä lähes 30 vuoden ajan. Hän julkaisi lehdessä yhteensä yli 1 500 taidearvostelua, haastattelua ja matkakuvausta. Schauman oli kriitikkokollegansa Signe Tandefeltin kanssa johtavia suomenruotsalaisia päivälehtikriitikoita parin vuosikymmenen ajan. 

Taidemaalarin tai arvostelijan rooleista Sigrid Schaumanin oli vaikea asettaa etusijalle kumpaakaan. Kriitikon työn takia maalaaminen jäi sivuun joksikin aikaa. Ajanjakso oli myös merkittävä osa Suomen taidekritiikin historiaa. Sigrid Schauman oli kriitikkona erikoinen, suora, ja lahjomaton. Hän ilmaisi mielipiteensä selkeästi. Hän ei ollut pelkästään ruotsinkielisten taiteilijoiden hovikriitikko, vaan kiinnitti huomiota myös suomenkielisiin taiteilijoihin varsinkin uransa alussa. Myöhemmin hän suuntasi enemmän ruotsinkielisten ja pohjoismaisten taiteilijoiden arvosteluun.

Viimeiset vuodet
Toisen maailmansodan jälkeen Schauman toimi Vapaan taidekoulun opettajana vuosina 1945–1946. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1949, mutta jatkoi maalaamista Helsingin kaupungin apurahan sekä valtion taiteilijaeläkkeen turvin.

Sigrid Schauman oli sotien jälkeen poliittisesti Urho Kekkosen idänpolitiikan kriitikko ja hyvin antikommunistinen, hänestä Kekkonen oli kommunisti. Hän oli Perustuslaillisen oikeistopuolueen jäsen jonka puheenjohtaja Georg C. Ehrnooth oli Sigridin ystävä.Granbacka, s. 202. Schaumanin kekkosvastaisuus ilmeni myös siinä että hän palautti vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalin Taiteilijaseuralle ja ilmoitti, että hän ei suostu vastaanottamaan mitalia, koska sen myöntäjä oli tuolloinen pääministeri Urho Kekkonen.

Vuonna 1964 Schauman julkaisi elämäkerrallisen kirjan veljestään Eugenista  Min bror Eugen (Veljeni Eugen Schauman).

Sigrid Schauman kuoli 101 vuoden ikäisenä 22. helmikuuta vuonna 1979.Granbacka, s. 212. Hänen hautajaisensa pidettiin katolisessa Pyhän Marian kirkossa Meilahdessa. Hänet haudattiin Näsimäen hautausmaalle Porvooseen. Schaumanin hauta sijaitsee hänen veljensä Eugenin haudan vieressä.

 Lähteet 


Viitteet

Kirjallisuutta


 Aiheesta muualla 
 Schaumanin teoksia Kansallisgallerian kokoelmissa. 


Luokka:Suomalaiset taidemaalarit
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Yli satavuotiaiksi eläneet suomalaiset
Luokka:Suomalaiset taidekriitikot
Luokka:Suomalaiset aateliset
Luokka:Vuonna 1877 syntyneet
Luokka:Vuonna 1979 kuolleet
Luokka:Perustuslaillinen oikeistopuolue