Camillo Cavour

Camillo Benso di Cavour (10. elokuuta 1810 – 6. kesäkuuta 1861) oli italialainen kreivi ja valtiomies, jolla oli keskeinen rooli yhtenäisen Italian rakentamisessa. Hän toimi 1852–1859 ja 1860–1861 Sardinian kuningaskunnan pääministerinä ja 1861 yhdistyneen Italian ensimmäisenä pääministerinä. Hänen pääministerikaudellaan Italia yhdistyi useista valtioista. Sardinian käymillä sodilla ja Cavourin diplomatialla oli keskeinen rooli prosessissa.

Tausta

Cavourin suku kuului Sardinian kuningaskunnan hallitsevaan eliittiin, ja se oli palvellut useiden sukupolvien ajan maansa hallitsijoita. Nuori Camillo suuntautui suvun perinteiden mukaisesti aluksi sotilasuralle. Hän osoittautui erityisen taitavaksi erityisesti matematiikassa ja luonnontieteissä. Cavourilla oli kuitenkin vaikeuksia sopeutua sotilaselämään, ja hän piti upseerien paraatiasuja naurettavina.

Ranskassa vuonna 1830 tapahtunut heinäkuun vallankumous sai Cavourin kiinnostumaan yhteiskunnallisista asioista. Hän alkoi mm. opiskella englantia voidakseen seurata laajemmin Euroopan tapahtumia ja saadakseen asioihin ulkopuolista näkökulmaa. Lopulta hän erosi Sardinian armeijasta vuonna 1831 ja lähti Ranskaan ja Englantiin paikan päälle, tutkimaan sikäläisiä vapaamielisempiä yhteiskuntia. Näillä matkoillaan Cavour kehitti oman vahvan näkemyksensä siitä, miten hänen kotimaataan Sardiniaa pitäisi kehittää.

Cavour ei elämänsä aikana mennyt koskaan naimisiin, koska hänen kerrotaan verranneen naisten kanssa olemista uhkapelaamiseen ja muuhun vapaa-ajanviettoon, mikä oli hänen elämässään toissijaista. Lyhyitä ja väliaikaisia naissuhteita hänellä sen sijaan oli useampia. Hänellä ei myöskään ollut tunnettuja lapsia.

Varhainen ura poliitikkona ja lehtimiehenä
Palattuaan matkoiltaan vuonna 1835 kotimaahansa, Cavour keskittyi hoitamaan sukunsa maatiloja ja toimi Grinzanen pikkukaupungin pormestarina.

Kun Sardinian kuningas Kaarle Albert helpotti lehdistösensuuria vuonna 1847, päätti Cavour perustaa sanomalehden Il Risorgimento, jonka tavoitteena oli edistää vapaamielistä politiikkaa. Cavour ei kuitenkaan tyytynyt vaatimaan poliittisia muutoksia vain Sardiniaan, vaan otti tavoitteekseen koko Italian niemimaan olojen muuttamisen.

Cavour uskoi, että enenn poliittisia muutoksia maassa pitäisi tapahtua taloudellisia parannuksia, minkä vuoksi esimerkiksi rautatieverkoston kehittäminen Italian niemimaalla oli hänen mukaansa erityisen tärkeää. Vuosina 1838–1842 Cavour alkoi tehdä useita erilaisia kokeilija yrittäen parantaa lähialueensa elinoloja. Näihin kuuluivat muun muassa uusien viljelyskasvien kokeilu (esim. sokerijuurikas) ja kemialliset lannoitteet; Cavour oli yksi ensimmäisistä italialaisista maanomistajista, jotka ottivat keinolannoitteet käyttöön maillaan.

Kun ”Euroopan hullun vuoden” 1848 levottomuudet levisivät Italiaan, käytti Cavour tilaisuutta hyväkseen ja vaati entistä voimakkaammin uudistuksia. Levottomuuksista hermostunut Sardinian kuningas päättikin pian korjata politiikkaansa: Sardinia sai perustuslain, joka rajoitti kuninkaan valtaa. Ja kun samoihin aikoihin Sardinian naapurissa Lombardiassa syttyi kapina sikäläisiä itävaltalaisia vallanpitäjiä vastaan, päätti kuningas pönkittää horjuvaa valtaansa valtaamalla Lombardian vihatuilta itävaltalaisilta. Cavour kannatti Itävallan vastaista sotaa, ja sanomalehtensä lisäksi hän saattoi nyt vaikuttaa asioiden kulkuun myös Sardinian parlamentissa, jonne hänet oli valittu kesäkuussa 1848. Kaksi vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Sardinian maatalousministeriksi.

 Nousu pääministeriksi 
Sardinia hävisi Itävallan vastaisen sodan ja Lombardia jäi Itävallalle. Tästä masentuneena kuningas Kaarle Albert luopui vallasta poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi. Tämä merkitsi suurta käännettä Cavourin uralle. Uudella kuninkaalla oli samansuuntaisia pyrkimyksiä kuin Cavourilla, ja niinpä tämä nimitettiin talousasioista vastaavaksi ministeriksi vuonna 1850. Kuningas huomasi pian Cavourin niin tehokkaaksi hallintomieheksi, että nimitti jo vuonna 1852 tämän pääministeriksi. Pääministerinä Cavour uudisti kuningaskunnan taloutta, infrastruktiiria ja maataloutta laajamittaisesti, minkä tarkoituksena oli nostaa Sardinia Euroopan suurvatojen rinnalle. Tätä Cavour puolestaan tarvitsi ratkaistaakseen niin sanotun Italian kysymyksen, eli yhdistääkseen Italian.

Liberaali ja sekulaari Cavour oli uskonnollisen Viktor Emanuelin vastakohta, ja kaksikko ajautui toisinaan törmäyskurssille. Vuonna 1855 Cavourin johtama hallitus ajoi lakialoitetta, jolla rajoitettaisiin kirkon valtaa: tavoitteena oli rajoittaa erityisesti katolisten sääntökuntien toimintaa vain opetukseen, sairaanhoitoon ja lähetystyön. Katolinen kirkko ei hyväksnyt tätä. 

Cavour ei kuitenkaan unohtanut ajatusta yhtenäisestä Italiasta, vaan piti Sardinian kehitystä alkusoittona koko Italian tulevalle kehitykselle. Italiaa ei kuitenkaan voitu hänen arvionsa mukaan yhdistää ilman vahvaa ulkopuolista tukea. Sardinia osallistui Ranskan ja Ison-Britannian liittolaisena Krimin sotaan ja Cavour käytti tilannetta hyväkseen jotta Ranska ja Ison-Britannia vastapalvelukseksi alkaisivat tukea ajatusta yhtenäisestä Italiasta. Taitavalla diplomatialla Cavour onnistui lopulta saamaan Ranskan keisari Napoleon III:n jossain määrin myötämieliseksi ajatuksilleen. Napoleon III harjoitti Itävallan vastaista politiikkaa ja oli siten valmis tukemaan Itävallalle kuuluvien Pohjois-Italian alueiden liittämistä Sardiniaan. Cavourin myötävaikutuksesta britit, ranskalaiset ja sardinialaiset juonittelivat salaa Molempain Sisiliain kuningaskuntaa vastaan 1850-luvulla.

Italian yhdistäjä

Cavour onnistui vuonna 1859 provosoimaan Itävallan sotaan. Ranska tuli Sardinian avuksi, ja veristen taistelujen jälkeen Itävalta joutui perääntymään. Napoleon III petti kuitenkin Cavourin tekemällä Itävallan kanssa rauhan, jossa tämä luopui vain Lombardian maakunnasta. Tämä aluevaltaus ei riittänyt Cavourille. Vaikutti huolestuttavasti siltä, että koko Italian yhdistäminen jäi edelleen kaukaiseksi tavoitteeksi. Vuonna 1860 tapahtui kuitenkin käänne: Keski-Italiassa kansa nousi kapinaan hallitsijoitaan vastaan, ja yksi toisensa jälkeen alueen pienten herttuakuntien asukkaat äänestivät liittymisestä Sardiniaan. Ranska ilmoitti hyväksyvänsä Keski-Italian liittämisen Sardiniaan, tosin sillä hinnalla, että se saisi Sardinialta Savoijin maakunnan ja Nizzan kreivi­kunnan. Cavour suostui tähän.

Yhtenäisen Italian tiellä oli enää kaksi suurta estettä: paavin hallitsema Kirkkovaltio (johon kuului myös Rooman kaupunki) ja Etelä-Italiaa hallitseva kuningas Frans II. Cavour ei tiennyt, miten näihin alueisiin pääsisi käsiksi niin, ettei menettäisi Ranskan arvokasta tukea ja saisi rettelöitsijän mainetta eurooppalaisessa politiikassa. Hän yritti tosin neuvotella Frans II:n kanssa Kirkkovaltion jaosta, mutta syvästi katolinen Frans II torjui ajatuksen. 

Cavourin Etelä-Italian ongelmaan löytyi kuitenkin yllättävä ratkaisu: vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi nousi itse kouluttamansa pienehkön sotajoukon kanssa maihin Sisiliassa ja valtasi nopeasti koko Etelä-Italian. Koska Garibaldi tunnettiin hurjana vallankumousmiehenä ja tasavaltalaisena, pelästyivät Euroopan hallitsijat asioiden saamaa käännettä. Cavour saattoi tässä tilanteessa esiintyä tilanteen rauhoittajana. Vaikka hän tulikin huonosti toimeen Garibaldin kanssa, onnistui hän junailemaan asiat niin, että Garibaldi siirtyi vapaaehtoisesti syrjään ja luovutti valloittamansa alueet Sardinian kuninkaan hallintaan maaliskuussa 1861. Garibaldin hyökätessä Molempain Sisilian kuningaskuntaan Cavour määräsi Sardinian laivaston varjostamaan Garibaldia ja tukemaan häntä tarpeen vaatiessa. Cavour luonnehti Garibaldia "raakalaiseksi" kun taas Garibaldin mukaan Cavour oli "alhainen juonittelija". 

Kun Sardinian joukot hyökkäsivät Kirkkovaltiota vastaan vuonna 1860, paavi Pius IX julisti ekskommunikaatioon kaikki sellaiset, jotka olivat jollain tavalla osallistuneet tähän. Tämä koski luonnollisesti myös Cavouria.

Sardinian kuningaskunta muuttui Italian kuningaskunnaksi ja Sardinian kuningas Viktor Emanuel II Italian kuninkaaksi 17. maaliskuuta 1861. Pääkaupungiksi tuli Firenze, koska Rooma oli yhä paavin hallussa, eikä Napoleon III sallinut kajoamista paavin valtaan. Cavourin yritykset saada paavi luopumaan vapaaehtoisesti maallisesta vallastaan olivat toivottomia.

Cavourista tuli yhdistyneen Italian ensimmäinen pääministeri. Liiallinen rasitus ja malaria johtivat kuitenkin siihen, että hän kuoli jo kesäkuussa 1861. Cavour pyysi fransiskaaniystäväänsä Giacomo da Poirino antamaan hänelle synninpäästön huolimatta siitä, ettei hän katunut osallisuuttaan Kirkkovaltion valtauksessa. Da Poirino sai tapauksen jälkeen nuhteet paavilta ja menetti papin virkansa.

 Jälkimaine 
Cavour ei ole saanut yhtä legendaarista mainetta kuin vapaustaistelija Garibaldi, sillä hän ei harrastanut suuria eleitä. Kotimaassaan Italiassa häntä kuitenkin kunnioitetaan suurena valtiomiehenä. Paljolti hänen ansiotaan oli, että vuosisatoja vanha unelma yhtenäisestä ja itsenäisestä Italiasta toteutui. Tosin Cavouria voidaan myös kritisoida siitä, että tuo ”unelmien Italia” osoittautui huonosti toimivaksi valtioksi, jota rasittivat suuret alueelliset elintaso- ja kulttuurierot. Varsinkin Pohjois-Italiassa on nykyään paljon sellaistakin ajattelua, että Cavour olisi voinut jättää Italian yhdistämättä.

Garibaldin tavoin Cavour on Nyky-Italiassa suosittu ja hänen mukaansa on nimetty lukuisia katuja, kouluja ja rakennuksia.

 Kunnianosoituksia 

 55x55px Pyhimmän ilmoituksen ylimmän ritarikunnan ritari (Savoiji)
 55x55px Pyhien Mauritiuksen ja Lasaruksen ritarikunnan suurristi (Savoiji)
 55x55px Savoijin sotilasansioritarikunnan komentaja (Savoiji)
 55x55px Savoijin siviiliansioritarikunnan ritari (Savoiji)
 55x55px Kunnialegioonan suurristi (Ranska, 1852)
 55x55px Kaarle III:n ritarikunnan ritari (Espanja)
 55x55px Leopoldin ritarikunnan suurristi (Belgia)
 55x55px Vapahtajan ritarikunnan suurristi (Kreikka)
 55x55px Medjidie-ritarikunnan 1. luokka (Osmanivaltakunta)
 55x55px Leijonan ja auringon ritarikunnan suurristi (Persia)
 55x55px Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan ritari (Venäjä)

Lähde:

 Galleria 

Lähteet

 Aiheesta muualla 

 Encyclopaedia Britannica (1991)

Luokka:Italian pääministerit
Luokka:Vuonna 1810 syntyneet
Luokka:Vuonna 1861 kuolleet