Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin

Kaukoidän kansainvälinen sotilastuomioistuin (, IMTFE)The Tokyo War Crimes Trial: A Digital Exhibition   University of Virginia, School of law. Viitattu 28.3.2013. oli toisen maailmansodan jälkeen perustettu kansainvälinen sotaoikeus, joka tuomitsi Japanin keisarikunnan entisiä johtajia sodan aikana tapahtuneista rikoksista. Sen tunnetuin osa oli vuosina 1946–1948 järjestetty niin sanottu Tokion sotarikosoikeudenkäynti, jossa tuomittiin 28 Japanin entistä johtohenkilöä ja joka rinnastui natsi-Saksan johtajille 1945–1946 pidettyyn Nürnbergin ensimmäiseen oikeudenkäyntiin. Seitsemän syytetyistä tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, heistä tunnetuimpana entinen pääministeri ja ylipäällikkö Hideki Tōjō.

Tuomioistuimessa käsitellyt rikokset jaettiin kolmeen luokkaan: A-luokkaan kuuluivat rikokset rauhaa vastaan, mikä käytännössä tarkoitti hyökkäyssodan suunnittelua, B-luokkaan perinteiset sotarikokset ja C-luokkaan rikokset ihmisyyttä vastaan. A-luokka oli suunniteltu lähinnä Japanin ylintä johtoa ajatellen, B- ja C-luokan rikoksista saatettiin syyttää keitä tahansa japanilaisia näiden asemasta riippumatta.Tokyo War Crimes Trials   Harry S. Truman Library and Museum. Viitattu 28.3.2013.

Tokion sotarikosoikeudenkäynti
Oikeusistuimen perustaminen ja syytettyjen valinta
Liittoutuneet olivat vaatineet Potsdamin konferenssissa myös Japanin sodanjohtoa oikeuden eteen. Japanin miehityshallintoa johtanut yhdysvaltalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi jo 11. syyskuuta 1945 – vain reilua viikkoa Japanin lopullisen antautumisen jälkeen – vangittaviksi 39 henkilöä epäiltynä sotarikoksista, joukossa useita Tōjōn hallituksen ministereitä. Tōjō yritti pidätettäessä itsemurhaa huonolla menestyksellä. Kuukautta myöhemmin, 6. lokakuuta MacArthur sai valtuudet ryhtyä valmistelemaan oikeudenkäyntiä. Hän perusti 8. joulukuuta entisen Yhdysvaltain apulaisoikeusministerin Joseph B. Keenanin johtaman kansainvälisen syyttäjäosaston (, IPS), joka aloitti todistusaineiston keräämisen.The Tokyo War Crimes Trials (1946-1948)  PBS. Viitattu 28.3.2013.

Kenraali MacArthur ilmoitti Kaukoidän kansainvälisen sotilastuomioistuimen perustamisesta 19. tammikuuta 1946 ja valitsi seuraavien viikkojen aikana sen tuomarit liittoutuneiden valvontakomissiossa edustettuina olleiden valtioiden tarjoamista ehdokaslistoista. Päätuomariksi hän nimesi australialaisen William Webbin. Kaikkiaan oikeusistuimessa oli yksitoista tuomaria ja syyttäjää yhdestätoista valtiosta: Yhdysvalloista, Neuvostoliitosta, Britanniasta, Kiinan tasavallasta, Ranskasta, Hollannista, Kanadasta, Australiasta, Uudesta-Seelannista, Brittiläisestä Intiasta ja Filippiineiltä.Justice Erima Harvey Northcroft Tokyo War Crimes Trial Collection [MB1549]  University of Canterbury. Viitattu 28.3.2013. Tämä järjestely sovittiin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välisissä neuvotteluissa. Siinä missä Nürnbergin oikeudenkäynnissä jokaisella neljällä järjestäjävaltiolla oli ollut oma pääsyyttäjä, Tokion oikeudenkäynnissä niitä oli vain yksi. MacArthur nimitti Keenanin pääsyyttäjäksi Yhdysvaltain presidentti Harry S. Trumanin toivomuksesta.

Tokiossa pidetyssä pääoikeudenkäynnissä kahtakymmentäkahdeksaa Japanin poliittiseen ja sotilaallisen johtoon kuulunutta henkilöä syytettiin A-luokan rikoksista.Tokyo War Crimes Trial: The Tribunal – An Overview   University of Virginia, School of law. Viitattu 28.3.2013. Syytetyt valittiin 80:n A-luokan rikoksista epäillyn joukosta. Syytetyistä yhdeksän oli siviilejä ja yhdeksäntoista ammattisotilaita. Joukossa oli muun muassa neljä entistä Japanin pääministeriä.Tokyo War Crimes Trials – The International Military Tribunal for the Far East  University of Missouri-Kansas City, School of Law. Viitattu 28.3.2013. Syytettyjen haluttiin edustavan Japanin hyökkäyssodankäynnin eri vaiheita alkaen Mantšurian valtauksesta vuonna 1931.Totani 2010, s. 147–152. Keisari Hirohito jätettiin poliittisista syistä oikeudenkäynnin ulkopuolelle, sillä amerikkalaiset katsoivat hänen symbolisen arvonsa olevan hyödyksi sodan jälkeisen Japanin kehityksessä.Japanese warcrime trials begin  This Day in History. Viitattu 28.3.2013. Muitakaan keisarillisen perheen jäseniä ei syytetty.

Syytteet
Oikeudenkäynnin pääpaino oli A-luokan rikoksissa, mutta syytteitä voitiin nostaa myös B- ja C-luokan rikoksista, mikäli sama henkilö oli jo valmiiksi syytteessä jostain A-luokan rikoksesta. Liittoutuneista varsinkin Yhdysvallat halusi painottaa rikoksia rauhaa vastaan luodakseen ennakkotapauksen uudenlaisesta kansainvälisestä oikeudenkäytöstä; B- ja C-luokkaan kuuluneita tavanomaisia sotarikoksia sekä ihmisoikeusrikoksia se piti oikeudenkäynnissä toissijaisina.

Oikeudenkäynnissä esitettyjä syytteitä oli yhteensä 55, joista 36 ensimmäistä koskivat A-luokan rikoksia ja 19 jälkimmäistä B- ja C-luokan rikoksia. Oikeus hylkäsi suurimman osan syytteistä teknisistä syistä tai näytön riittämättömyyden vuoksi, jättäen jäljelle vain kahdeksan syytekohtaa ensimmäisestä ja kaksi jälkimmäisestä ryhmästä.Totani 2010, s. 151, 154. Tuomiot perustuivat siten seuraaviin kymmeneen syytekohtaan: 1) hyökkäyssotien tai kansainvälistä oikeutta rikkovan sodan tai sotien käyminen toimimalla johtajana, organisoijana, yllyttäjänä tai avustajana  yhteisen suunnitelman tai salaliiton muotoilussa tai toteuttamisessa; 27) provosoimattoman sodan käyminen Kiinaa vastaan; 29) hyökkäyssodan käyminen Yhdysvaltoja vastaan; 31) hyökkäyssodan käyminen Brittiläistä kansainyhteisöä vastaan; 32) hyökkäyssodan käyminen Alankomaita vastaan; 33) hyökkäyssodan käyminen Ranskaa vastaan (Indokiinassa); 35–36) hyökkäyssodan käyminen Neuvostoliittoa vastaan; 54) sotavankien ja muiden henkilöiden epäinhimillisen kohtelun määrääminen, valtuuttaminen ja salliminen; 55) velvollisuuden ryhtyä riittäviin toimiin julmuuksien estämiseksi tahallinen ja piittaamaton laiminlyönti.

Tokion oikeudenkäynnin kulku ja tuomiot
Tokion sotarikosoikeudenkäynti alkoi 29. huhtikuuta 1946. Koska japanilaiset asianajajat tunsivat huonosti oikeudenkäynnissä sovellettua länsimaista oikeusmenettelyä, järjestettiin kaikille syytetyille lopulta Uutta-Seelantia edustaneen tuomari Erima Northcroftin pyynnöstä myös vähintään yksi amerikkalainen puolustusasianajaja kullekin. Oikeudenkäynti kesti yhteensä kaksi ja puoli vuotta eli huomattavasti pidempään kuin Nürnbergin ensimmäinen oikeudenkäynti. Oikeus piti 818 avointa istuntoa, kuuli 419 todistajaa sekä käsitteli 779 muun kirjalliset todistukset.Tokyo Tribunal's verdict on war crimes undisputable  China Daily 6.8.2005. Viitattu 29.3.2013. Tämän jälkeen tuomaristo harkitsi ratkaisuaan puolen vuoden ajan. Tuomiot julistettiin 4.–12. marraskuuta 1948;The Transcripts of Proceedings  University of Canterbury. Viitattu 29.3.2013. 1 231-sivuisen päätöksen lukeminen kesti seitsemän päivää.

Oikeus katsoi tuomioiden perusteluissa, että Japanin johtajat olivat vuodesta 1928 alkaen olleet mukana suunnitelmassa laajentaa maan valtapiiriä hyökkäyssotien avulla. Kaikkien paitsi yhden syytetyn katsottiin olleen mukana salaliitossa tai syyllistyneen muihin rikoksiin rauhaa vastaan. Johtajien osoittaminen syyllisiksi tavanomaisiin sotarikoksiin osoittautui vaikeammaksi, sillä maan antautumisen jälkeen japanilaisilla oli ollut useita viikkoja aikaa hävittää kaikki raskauttavat asiakirjat. Oikeus kuitenkin hyväksyi syyttäjien esittämän epäsuoran aineiston ja katsoi, että Japanin armeijan harjoittamien julmuuksien laajuus ja yhdenmukaisuus todisti toiminnan olleen ylhäältäpäin määrättyä tai sallittua.Totani 2010, s. 154–156, 158–160. 

Seitsemän syytetyistä tuomittiin kuolemaan. Heistä kuusi oli todettu syyllisiksi sekä A-, B- että C-luokan rikoksiin, yksi vain B- ja C-luokan. Oikeus katsoi nimenomaan B- ja C-luokan rikosten olevan kuolemanrangaistusten ensisijaisena perusteena. Kaikki kuolemaantuomitut oli yhdistetty laajamittaisiin hirmutekoihin. Kuusitoista henkilöä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ja kaksi määräaikaisiin vankeusrangaistuksiin. Kaksi syytetyistä ehti kuolla oikeudenkäynnin aikana ennen tuomioiden langettamista ja yksi (Shūmei Ōkawa) todettiin mielenvikaiseksi ja vapautettiin. Ketään ei todettu syyttömäksi.

Kaikkiaan viisi tuomaria jätti tuomion yhteydessä erillisen mielipiteensä. Joukossa oli myös päätuomari Webb, joka ei tosin kyseenalaistanut itse tuomioita. Filippiinejä edustaneen tuomari Delfin Jaranillan mielestä osa rangaistuksista olisi voinut olla ankarampia.Separate Opinions of the Justices  University of Canterbury. Viitattu 28.3.2013. Intialainen tuomari Radhabinod Pal kannatti ainoana kaikkien syytettyjen vapauttamista syyttöminä, sillä hän ei uskonut oikeuden kykenevän antamaan oikeudenmukaisia tuomioita.Tokion sotarikosoikeudenkäynti Yle 10.8.2010. Viitattu 28.3.2013. Palin eriävä mielipide käsitti kaikkiaan 1 235 sivua.

Kenraali MacArthur vahvisti tuomiot, ja kuolemaantuomitut teloitettiin hirttämällä Sugamon vankilassa 23. joulukuuta 1948. Japanilaisten reaktiota peläten MacArthur kielsi valokuvauksen tilaisuudessa. Elinkautiseen tuomituista kolme kuoli vankilassa ensimmäisen kahden vuoden aikana oikeudenkäynnin jälkeen. Eloonjäneet kolmetoista elinkautisvankia armahdettiin vuosina 1954–1956. Seitsemäksi vuodeksi tuomittu ja vuonna 1950 armahdettu entinen diplomaatti Mamoru Shigemitsu palasi vielä vuonna 1954 Japanin ulkoministeriksi.The Tokyo War Crimes Trials  CND.org. Viitattu 29.3.2013.

Tuomarit

 Tuomari Valtio Sir William Webb  Edward Stuart McDougall  Kanada Mei Ju-ao  Henri Bernard  Radhabinod Pal  Bert Röling  Erima Harvey Northcroft  Delfin Jaranilla   William Donald Patrick   John P. Higgins   Myron C. Cramer    I. M. Zarjanov 

Syyttäjät


SyyttäjäValtio Joseph B. Keenan  Alan Mansfield  Brigadier Henry Nolan  Kanada Hsiang Tše-tšun  Robert L. Oneto  P. Govinda Menon   W. G. Frederick Borgerhoff-Mulder  Brigadier Ronald Henry Quilliam  Pedro Lopez  Arthur Strettell Comyns Carr Sergei Golunski 

Syytetyt

 nimi  elinvuodet  asema  syyllinen kohtiin  tuomio   1883–1948  kenraali; Kwantungin armeijan komentaja 1938–1940, Singaporen armeijan komentaja 1944–1945; yksi Mukdenin välikohtauksen järjestäjistä, johti julmia sotavankileirejä, sekaantui huumekauppaan Mantšuriassa  1, 27, 29, 31, 32, 35, 36, 54  kuolemantuomio   1878–1948  ulkoministeri 1933–1936, pääministeri 1936–1937; hänen hallituksensa suunnitteli hyökkäyksiä Kaakkois-Aasiaan ja Tyynellemerelle, jatkoi sotaa Kiinassa ja allekirjoitti Antikomintern-sopimuksen  1, 27, 55  kuolemantuomio   1885–1948  kenraali; Kwantungin armeijan esikuntapäällikkö 1936–1937, sotaministeri 1938–1939, sotavoimien esikuntapäällikkö 1939, Korean komentaja 1941, Singaporen komentaja 1945; oli suunnittelemassa hyökkäystä Kiinaan, vastuussa julmista vankileireistä ja siviilien terrorisoinnista useissa maissa  1, 27, 29, 31, 32, 35, 36, 54  kuolemantuomio   1888–1948  kenraali; Kwantungin armeijan esikuntapäällikkö 1940–1941, apulaissotaministeri 1941–1943, Burman armeijan komentaja 1944–1945; suunnitteli useita yllätyshyökkäyksiä, käytti sotavankeja pakkotyövoimana Burman rautatien rakentamisessa  1, 27, 29, 31, 32, 54, 55  kuolemantuomio   1878–1948  kenraali; Kiinan siirtoarmeijan komentaja 1937–1938; johti hyökkäyksiä Shanghaihin ja Nanjingiin, hänen alaisensa joukot suorittivat Nanjingin verilöylyn  55  kuolemantuomio   1883–1948  kenraaliluutnantti; sota-asioiden viraston johtaja 1939–1942, Sumatran joukkojen komentaja 1942–1943, Filippiinien joukkojen esikuntapäällikkö 1943–1944; osallinen Nanjingin ja Manilan verilöylyihin  1, 27, 29, 31, 32, 54, 55  kuolemantuomio   1884–1948  kenraali; Kwantungin armeijan esikuntapäällikkö 1937–1938, sotaministeri 1940–1944, pääministeri 1941–1944, myös muita ministerinvirkoja; Tyynenmeren sodan pääarkkitehteja  1, 27, 29, 31, 32, 33, 54  kuolemantuomio   1877–1966  kenraali; sotaministeri 1931–1934, opetusministeri 1938–1939, hallituksen neuvonantaja 1939–1940; kannatti valloituspolitiikkaa  1, 27  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1890–1957  eversti; äärikansallismielisen Sakurakai-salaseuran perustaja 1930, sotaa tukevan propagandan levittäjä; mukana Mukdenin välikohtauksessa ja Nanjingin verilöylyssä  1, 27  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1954   1879–1962  sotamarsalkka; Kiinan siirtoarmeijan komentaja 1938 ja 1941–1944, sotaministeri 1939–1940; suunnittelemassa hyökkäystä Kiinaan, kiinalaisia siviilejä terrorisoineiden joukkojen ylipäällikkö  1, 27, 29, 31, 32, 55  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1954   1867–1952  oikeistolaisen Kokuhonsha-seuran perustaja, valtaneuvoston puheenjohtaja 1936 ja 1945, pääministeri 1939, sisäministeri 1940; merkittävä taustavaikuttaja  1, 27, 29, 31, 32, 36  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1952   1892–1978  Mantšukuon talousjohtaja 1932–1934, salkuton ministeri 1940–1941, hallituksen pääkabinettisihteeri 1941–1944  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1889–1977  valtiovarainministeri 1937–1938 ja 1941–1944; järjesti huumekauppaa Kiinassa miehityksen rahoittamiseksi  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1889–1977  opetusministeri 1937–1938, sosiaaliministeri 1938–1939, sisäministeri 1939, sinetinhaltija 1940–1945; keisari Hirohiton lähin neuvonantaja sodan aikana  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1880–1950  kenraali; sota-asioiden viraston johtaja 1930–1931, apulaissotaministeri 1932, Kwantungin armeijan esikuntapäällikkö 1932–1934, Korean joukkojen komentaja 1935–1938, merentakaisten asioiden ministeri 1939 ja 1940, Korean kenraalikuvernööri 1942–1944, pääministeri 1944–1945  1, 27, 29, 31, 32, 55  elinikäinen vankeus, kuoli vankilassa   1874–1955  kenraali; sotaministeri 1931, Kwantungin armeijan komentaja 1934–1936, Korean kenraalikuvernööri 1936–1942  1, 27  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1954   1890–1973  vara-amiraali; laivastoasioiden viraston johtaja 1940–1944, apulaismeriministeri 1944; laivaston yllätyshyökkäysten suunnittelija, vastuussa sotavankien teloituksista  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1954   1886–1975  kenraaliluutnantti; sotilasattasea Berliinissä 1934–1938, lähettiläs Saksassa 1938–1939 ja 1941–1945; edisti Japanin liittoa Saksan kanssa 1  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1895–1975  kenraaliluutnantti; sota-asioiden viraston johtaja 1942–1944, Kiinan siirtoarmeijan apulaisesikuntapäällikkö 1944, Indokiinan joukkojen komentaja 1945  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1956   1883–1976  amiraali; merivoimien apulaisesikuntapäällikkö 1935–1937, Kiinan-laivaston komentaja 1940, meriministeri 1941–1944; hänen alaisensa joukot surmasivat ja kohtelivat julmasti sotavankeja  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1887–1949  ulkoministeriön tiedostusviraston johtaja 1929–1933, lähettiläs Italiassa 1938–1940, ulkoministerin neuvonantaja 1940; edisti Japanin liittoa Saksan ja Italian kanssa 1  elinikäinen vankeus, kuoli vankilassa   1888–1989  kenraaliluutnantti; Kiinan-asioiden viraston johtaja 1938–1941, hallituksen suunnittelutoimikunnan puheenjohtaja 1941–1943, neuvonantaja 1943–1944; sotkeutui huumekauppaan, hyväksyi sotavankien ja siviilien käytön pakkotyövoimana  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, armahdettiin 1955   1882–1949  kenraali; Kiinan siirtoarmeijan komentaja 1934, apulaissotaministeri 1939–1944, sotavoimien esikuntapäällikkö 1944–1945; vastasi hyökkäyksestä Kiinaan, vastusti antautumista sodan lopussa  1, 27, 29, 31, 32  elinikäinen vankeus, kuoli vankilassa   1882–1950  lähettiläs Saksassa 1937, lähettiläs Neuvostoliitossa 1938–1941, ulkoministeri 1941–1942 ja 1945  1, 27, 29, 31, 32  20 vuoden vankeus, kuoli vankilassa   1887–1957  lähettiläs Kiinassa 1931–1932, Neuvostoliitossa 1936–1938 ja Britanniassa 1938–1941, ulkoministeri 1943–1945  27, 29, 31, 32, 33, 55  seitsemän vuoden vankeus, armahdettiin 1950    1880–1946  ilmoitti Japanin eroavan Kansainliitosta 1933, Etelä-Mantšurian rautatien johtaja 1935–, ulkoministeri 1940–1942; edisti Japanin liittoa Saksan ja Italian kanssa   kuoli vankilassa ennen tuomiota   1880–1947  laivastoamiraali; meriministeri 1936–1937, laivaston komentaja 1937, merivoimien esikuntapäällikkö 1941–1944, keisarin neuvonantaja 1944–1945; laivaston pääasiallinen johtaja maailmansodan aikana, hyväksyi hyökkäyksen Pearl Harbouriin  kuoli sydänkohtaukseen ennen tuomiota   1886–1957  kiihkokansallismielinen poliittinen kirjailija   syytteistä luovuttiin henkisen sairauden vuoksi
The 14 Class-A War Criminals Enshrined at Yasukuni  China.org. Viitattu 28.3.2013.The Tokyo War Crimes Trial: People   University of Virginia, School of law. Viitattu 29.3.2013.Rundown of Japan's 14 Class-A war criminals China Daily 6.8.2005. Viitattu 29.3.2013.

Muut oikeudenkäynnit
Muissa oikeudenkäynneissä Japanin ulkopuolella syytettiin B- ja C-luokan sotarikoksista noin 5 700 japanilaista, joista 984 tuomittiin kuolemaan ja 475 elinkautiseen vankeusrangaistukseen.Julian Ryall: Japan PM dismisses WWII war crimes trials as 'victors' justice'  The Telegraph 14.3.2013. Viitattu 28.3.2013. Huomiota herättänyt tapaus oli Manilassa järjestetty oikeudenkäynti, jossa kenraalit Tomoyuki Yamashita ja Masaharu Honma tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.

Oikeudenkäytön perusta
Tuomiot ja oikeusistuimen toiminta perustuivat vuoden 1928 kansainväliseen Kellogg–Briand-sopimukseen, joka kielsi sodankäynnin politiikan välineenä. Sopimuksen pohjalta kehiteltiin toisen maailmansodan jälkeen Nürnbergin ja Tokion oikeudenkäynneissä sovellettu periaate, jonka mukaan hyökkäys rauhanomaiseen maahan voitiin määritellä ”rikokseksi rauhaa vastaan”. Kummassakin oikeudenkäynnissä nämä rikokset haluttiin lisäksi osoittaa yksilötasolla. Tokiossa syytettyjen puolustus vetosi siihen, että sodankäynnin tuomitseminen rikoksena rauhaa vastaan oli taannehtivan lainsäädännön käyttöä, eikä pelkkä hyökkäyssota näin ollen rikkonut vallitsevaa kansainvälistä oikeutta. Oikeusistuimen mukaan rikokset rauhaa vastaan oli kuitenkin jo oikeudellisena käsitteenä määritelty Nürnbergissä eikä siellä tehtyjä ratkaisuja tullut kyseenalaistaa.

Tokion oikeudenkäynnin sotarikoksia käsitellyttä syytekohtaa 55 – jonka nojalla komentajia voitiin tuomita alaistensa tekoihin puuttumattomuudesta – sovellettiin aiemmasta oikeuskäytännöstä poiketen myös johtoasemassa olleisiin siviileihin, joita tuomittiin sotilaiden suorittamista teoista vain siksi että he eivät olleet estäneet niitä. Tämä perusteltiin vuoden 1907 Haagin sopimuksen ja vuoden 1929 Geneven sopimuksen määräyksillä, joiden mukaan vihollisen sotavangeista olivat vastuussa sotaa käyvät hallitukset eivätkä vankeja hallussapitäneet sotajoukot. Periaatetta tulkittiin siten, että Japanin hallituksen jäsenillä oli ollut velvollisuus puuttua sotilaiden ja viranomaisten suorittamiin sotarikoksiin tai vaihtoehtoisesti erota tehtävistään.Totani 2010, s. 154, 156–160.

Japanin kanta on ollut hyväksyä (judaku) tuomiot, muttei oikeusistuimen lainvoimaa (shōnin). Vaikka se tunnustaa vaatimukset tuomioista, se ei kuitenkaan tunnusta Tokion oikeudenkäynnissä tuomittuja rikollisiksi eikä tuomioiden laillisuutta, sillä Kellogg–Briand-sopimuksessa ei määritelty rangaistuksia sopimuksen rikkomisesta. Lisäksi vuonna 1952 solmitussa San Franciscon rauhansopimuksessa ei mainita oikeusistuimen laillisuutta. Japanilaisen tulkinnan mukaan rauhansopimuksessa vaadittiin sotaan syyllisten tuomioita ja teloituksia, vaikka he eivät olisi rikollisia Japanin lain mukaan.

Jälkeenpäin Tokion sotarikosoikeudenkäyntiä on arvosteltu voittajan oikeudeksi, jonka pohja kansainvälisessä oikeudessa oli hutera. Näkemystä edusti muun muassa Japanin oikeistolainen pääministeri Shinzō Abe.

Muuta
Kahdentoista Tokion sotarikosoikeudenkäynnissä tuomitun sekä kahden oikeudenkäynnin aikana kuolleen kamit merkittiin vuonna 1978 haudatuiksi Yasukunin šintolaispyhättöön Tokiossa yhdessä 1 068 muun sotarikoksista tuomitun kanssa. Joukossa olivat kaikki teloitetut – myös Hideki Tōjō – sekä kaikki vankeudessa kuolleet.Where war criminals are venerated  CNN 14.1.2003. Viitattu 28.3.2013. Sotarikollisina tuomittujen muiston kunnioittaminen on sittemmin tehnyt pyhätöstä kansainvälisesti kiistanalaisen.

Vuonna 2005 Yasukuni-pyhättöön pystytettiin muistomerkki tuomari Radhabinod Palille, joka oli kannattanut kaikkien syytettyjen vapauttamista.Monument of Dr. Pal  Yasukuni.or.jp. Viitattu 28.3.2013.

Tokion sotarikosoikeudenkäynnistä on tehty vuonna 2006 kiinalainen elokuva Dongjing Shenpan. Vuonna 2016 ilmestyi samasta aiheesta television minisarja Tokion oikeudenkäynti.

Lähteet
Yuma Totani: The Case against the Accused , teoksessa Beyond Victor’s Justice? The Tokyo War Crimes Trial Revisited (toim. Tanaka, McCormack & Simpson). Martinus Nijhoff, Leiden/Boston 2010.

Viitteet

Aiheesta muualla

Luokka:Japani toisessa maailmansodassa
Luokka:1940-luvun oikeustapaukset
Luokka:Sotarikostuomioistuimet
Luokka:Tokion historia
Luokka:Kansainväliset tuomioistuimet