Waters Edge

Waters Edge on brittiläisen Sweet-yhtyeen kahdeksas studioalbumi vuodelta 1980. Kahden kunnianhimoisemman albumin jälkeen Sweet siirtyi kohti suoraviivaisempaa poprockia, ja kosketinsoittimet ovat sillä yhtyeen aiempia levyjä vahvemmin esillä. Nykyaikaisemmasta saundista huolimatta Waters Edge ei menestynyt kaupallisesti, kuten eivät myöskään alkuperäisen Sweetin uran viimeiset singlet ”Give the Lady Some Respect” ja ”Sixties Man”.

Capitol Records julkaisi albumin Yhdysvalloissa ja Kanadassa nimellä Sweet VI, jossa oli erilainen kansikuva ja kappalejärjestys. Se oli yhtyeen ensimmäinen Pohjois-Amerikassa julkaistu studioalbumi, joka ei saavuttanut lainkaan sijoitusta Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla. Heikon menestyksen myötä Sweetin levytyssopimus Pohjois-Amerikassa päättyi. Hiipuva suosio turhautti yhtyettä, joka hajosi seuraavan vuoden 1981 alkupuolella.

Sweetin manageri David Walker järjesti levylle ulkopuolista sävellysapua, joten albumilla on muidenkin kuin yhtyeen jäsenten kirjoittamia kappaleita. Osan albumista tuotti Status Quon tuottajana työskennellyt Pip Williams.

 Tausta 
Sweet oli ollut 1970-luvun alussa ja puolivälissä Britannian suosituimpia glam rock -yhtyeitä. Vuoden 1976 aikoihin menestys alkoi hiipua, mutta vielä 1978 Sweet nousi hetkeksi listoilla korkealle kappaleella ”Love Is Like Oxygen”. Seuraavana vuonna laulusolisti Brian Connolly lähti yhtyeestä. Jäljelle jäänyt kolmikko Steve Priest (bassokitara, laulu), Andy Scott (kitara, laulu) ja Mick Tucker (rummut, laulu) julkaisi samana vuonna albumin Cut Above the Rest. Se ylsi vain sijalle 151 Yhdysvalloissa.

 Työstö 
Kolmijäsenisen Sweetin toisen albumin tekeminen aloitettiin vuoden 1979 lopulla. Sitä äänitettiin Torontossa ja Lontoossa, ja valmista materiaalia kertyi enemmän kuin albumille mahtui. Yli jääneitä kappaleita julkaistiin Sweetin seuraavalla albumilla Identity Crisis (1982).

Sweet tuotti levyn itse lukuun ottamatta kappaleita ”Sixties Man” ja ”Give the Lady Some Respect”, joiden tuotannosta vastasi yhtyeen jäsenille jo sen alkuajoilta tuttu Pip Williams. Työskentely hänen kanssaan ei ollut Sweetille täysin mieluisaa, sillä Williams oli ollut yksi studiomuusikoista, joka oli soittanut yhtyeen 1970-luvun alun singleillä, kun yhtyeen jäsenten oli annettu ainoastaan laulaa.Thompson 2010, s. 240. Levyllä on myös yhtyettä sen Yhdysvaltain-kiertueella avustaneen kitaristin Ray McRinerin kappaleita.Väistö & Perttunen 2003, s. 73. Sekä hänen että Pip Williamsin kappaleet järjesti albumille Sweetin manageri David Walker, jonka asiakkaisiin molemmat kuuluivat. Andy Scottin mukaan ne lisättiin valmiiksi luullulle levylle sen jälkeen, kun yhtyeelle kommentoitiin, että albumilta puuttuvat potentiaaliset singlehitit.Andy Scottin haastattelu 2014, kohta 3.31.

Myös Steve Priest muisteli jälkeenpäin Waters Edgeä ja sen äänittämistä kielteisesti. Priest kutsui albumin musiikkia ”nojatuolirockiksi”, ja hän inhosi erityisesti ”Sixties Mania”. Sen sijaan Andy Scottin mielestä levystä tuli ”todella uskottava”.Andy Scottin haastattelu 2014, kohta 3.03.

Levyn äänityksiä varjosti Mick Tuckerin vaimon tapaturmainen kuolema. Rumpuja soittaa Tuckerin lisäksi vierailevana muusikkona Martin Hodgson.Sweet: Waters Edge -albumin takakannen ja levykeskiön tiedot. Polydor Records. 1980. 2344 154. Albumilla esiintyy myös jo pidempään Sweetin mukana ollut John Milesin entinen kosketinsoittaja Gary Moberley, joka oli noussut epävirallisen jäsenen asemaan. Tämä myös auttoi joidenkin kappaleiden tekemisessä.

 Musiikki 

 Tyyli 
Waters Edge -albumilla Sweet siirtyi kunnianhimoisempien Level Headed- ja Cut Above the Rest -albumien jälkeen kohti suoraviivaisempaa poprockia.Sweet: Waters Edge -CD-levyn kansilehden tiedot. Kirjoittanut Phil Hendriks. 7T's Records. 2010. GLAM CD 106. Rate Your Music -sivusto luettelee sen tyylilajeiksi myös glam rockin ja AOR:n. Etenkin kosketinsoittaja Gary Moberley oli merkittävässä roolissa yhtyeen saundin nykyaikaistamisessa. Koskettimet ovatkin levyllä Sweetin aiempia albumeja voimakkaammin esillä, ja niitä soittaa myös kitaristi Andy Scott.Väistö & Perttunen 2003, s. 74–75.

Pip Williamsin tuottamat kappaleet ”Sixties Man” ja ”Give the Lady Some Respect” eroavat levyn yleislinjasta. Keijo Väistön ja Jukka Perttusen teoksessa The Sweet – Purkkaa, jytää, glamouria ja hysteriaa (2003) sanotaan ”Sixties Manin” muistuttavan saman ajan Status Quo -albumeja, jotka nekin olivat Williamsin tuottamia.Väistö & Perttunen 2003, s. 76–77.

 Kappalemateriaali 

Albumin ensimmäinen kappale on ”Sixties Man”, jonka kirjoittivat yhtyeen ulkopuoliset Pip Williams ja Peter Hutchins. Kappale käsittelee tunnustusta 1960-luvun musiikille ja ikävästä Woodstockiin ja Strawberry Fieldiin. Steve Priest on kertonut, että manageri David Walker toi sen vastahakoisen yhtyeen levytettäväksi. Sitä seuraava kappale on rokkaavampi Sweetin muusikoiden yhteinen sävellys ”Getting in the Mood for Love”. Kolmantena kuullaan Styx- ja Yes-yhtyeiltä vaikutteita saanut ”Tell the Truth”. ”Own Up” on kitaravoittoinen kappale, jonka ovat säveltäneet Sweetin jäsenet yhdessä. Se on kirjoitettu Yhdysvaltain-versiossa väärin, ”Own Up, Take a Look at Yourself”, joka on yhtyeen vanhempi kappale. A-puolen päättää Ray McRinerin säveltämä, heavyriffiin perustuva ”Too Much Talking”.Väistö & Perttunen 2003, s. 75–76.

B-puolen aloittaa ”Thank You for Loving Me”, jonka nimen keksi Steve Priest hänen vaimonsa vierailtua studiossa. Kappale on kuitenkin merkitty Andy Scottin ja Gary Moberleyn nimiin. ”At Midnight” on Andy Scottin säveltämä suoraviivainen hard rock -kappale. Nimikappale ”Waters Edge” oli kirjoitettu alun perin ”Big Apple Waltz” -singlen B-puolta ajatellen, mutta silloin se oli hyvin erilainen. Kappale kertoo Steve Priestin turhautumisesta Britanniassa asumiseen. Priest on kertonut, ettei hänellä ollut enää muita syitä asua maassa kuin vanhempansa ja veljensä, ja lisäksi hänellä oli ongelmia korkean verotuksen kanssa. Priest muuttikin pian New Yorkiin. ”Hot Shot Gambler” on musiikillisesti country rockia. Sen tekijäksi on merkitty Priest, mutta muistelmissaan hän kertoo tosiasiallisiksi säveltäjiksi Scottin ja Moberleyn. Päätöskappale on poppia edustava Ray McRinerin sävellys ”Give the Lady Some Respect”.Väistö & Perttunen 2003, s. 73, 77.

Steve Priest laulaa edellisalbumin tavoin valtaosan Waters Edgen kappaleista, ja kappaleissa ”Tell the Truth” ja ”Thank You for Loving Me” hän jakaa lauluosuudet Andy Scottin kanssa. Scott on solistina kappaleissa ”Too Much Talking” ja ”At Midnight”. Kappaleen ”Own Up” laulaa poikkeuksellisesti Mick Tucker.

 Kansitaide 

pienois|Waters Edge -albumin takakansi.
Albumin kansitaiteen suunnitteli Alwin Clayden ja valokuvasi John Shaw. Kannessa on studiossa toteutettu kuva matkatelevisiosta rannalla auringonlaskun aikaan. Kuvaruudussa näkyvät Sweetin jäsenet, ja television antenni on yhtyeen logon muotoinen. Takakansi mukailee tietokoneen näyttöä, ja alareunassa esitetään tietokoneanimaatiota hyödyntäen, kuinka etukannen kuva on lavastettu.

Pohjois-Amerikan-painoksen Sweet VI pelkistetyssä kannessa Sweetin logo ja roomalainen numero 6 täyttävät lähes koko kannen. Kansitaiteesta vastasi Roy Kohara.Sweet: Sweet VI -vinyylialbumin takakannen ja levykeskiön tiedot. Polydor Records. 1980. ST-12106.

 Julkaisu ja vastaanotto 

 Myynti ja painokset 
Polydor Records julkaisi Waters Edge -albumin elokuussa 1980.Thompson 2010, s. 258. Sweet oli menettänyt valtaosan takavuosien fanikunnastaan, eikä levy saavuttanut kaupallista suosiota, mikä turhautti yhtyettä. Albumin tavoin myöskään singlet ”Give the Lady Some Respect” ja ”Sixties Man” eivät saavuttaneet sijoituksia Britannian listalla ja jäivät alkuperäisen Sweetin viimeisiksi singlejulkaisuiksi. Molemmista kappaleista kuvattiin promovideot, ja vaikka yhtyeen esiintymiset televisiossa olivat käyneet vähiin, ”Sixties Manin” se soitti Galaxy-ohjelman pilottijaksossa.

Yhdysvalloissa ja Kanadassa albumin julkaisi Capitol Records nimellä Sweet VI. Siinä oli erilainen kappalejärjestys. Albumin nimi perustui siihen, että kyseessä oli Sweetin kuudes Pohjois-Amerikassa ilmestynyt studioalbumi, sillä yhtyeen kaksi ensimmäistä levyä oli jätetty siellä julkaisematta. Sweet VI oli yhtyeen Pohjois-Amerikassa julkaistuista studioalbumeista ensimmäinen, joka ei noussut Bilboardin listalla edes 200 myydyimmän joukkoon. Yhtyeen levytyssopimus Pohjois-Amerikassa päättyi, kun Capitol kieltäytyi uusimasta sopimusta albumin heikon menestyksen vuoksi, eivätkä muutkaan amerikkalaiset yhtiöt olleet Sweetistä kiinnostuneita.Thompson 2010, s. 242.

Albumi ilmestyi alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina. Pohjoisamerikkalainen painos Sweet VI julkaistiin lisäksi 8-raitana. Ensimmäinen CD-painos ilmestyi 1992.Väistö & Perttunen 2003, s. 146. Vuonna 2010 julkaistiin remasteroitu CD-versio, jossa oli bonuskappaleita.

 Arvioita 

Britanniassa kriitikot suhtautuivat albumiin uteliaisuudella. Sounds-lehden Sandy Robertson kirjoitti albumin olevan kuin outo yhdistelmä Mick Ronsonin kitaransoittoa ja Queenin demoja. Hän myös valitti yhtyeen mieltymystä tuottaa ”pikkutarkkaa melodraamaa ala-arvoisella materiaalilla”. Record Mirror -lehden arvostelussa Dante Bonutto suhtautui levyyn myönteisemmin ja antoi sille täydet viisi tähteä. Hänen mielestään Waters Edge osoittaa, että Sweet on ilman Brian Connollyakin ”purukumipoptaiteen mestari”. Albumia hän kuvasi ”vastustamattomasi paketiksi” ja sanoi sen olevan ”kauniisti tuotettu, taitavasti soitettu ja välittömästi mieleenpainuva”.

Allmusicin myöhemmässä arvostelussa Tim Sendra kirjoittaa, että albumilla yhtye palasi vahvuuteensa eli mieleenpainuvien poplaulujen esittämiseen. Sendran mielestä albumi ei juurikaan kuulosta vanhalta Sweetiltä, mutta kappaleet ”Sixties Man”, ”At Midnight”, ”Getting in the Mood for Love” ja ”Hot Shot Gambler” ovat koukuttavaa ja yllättävän hyvää 1980-luvun virtaviivaista poppia. Kappaleesta ”Tell the Truth” hän löytää voimakkaita vaikutteita Electric Light Orchestralta. Sendra antaa albumin arvosanaksi 3,5 tähteä viidestä mahdollisesta.

 Julkaisun jälkeen 
Sweet ei konsertoinut vuonna 1980 lainkaan. Suunnitelmat albumin myyntiä edistävästä kiertueesta kariutuivat Mick Tuckerin sairastuttua haimatulehdukseen, johon hän tarvitsi sairaalahoitoa suurimman osan loppuvuodesta. Yhtye teki viimeiset esiintymisensä tammi–maaliskuussa 1981 Britannian-kiertueella, minkä jälkeen se käytännössä hajosi.Väistö & Perttunen 2003, s. 78. Levytyssopimus Polydorin kanssa Euroopassa edellytti kuitenkin vielä yhtä albumia, ja vuonna 1982 julkaistiinkin postuumisti alkuperäisen Sweetin viimeinen levy Identity Crisis. 

 Kappalelista 

 Waters Edge 

A-puoli






B-puoli






 CD-version bonuskappaleet (2010) 
 Tall Girls
 Oh Yeah!
 Sixties Man (singleversio)
 Give the Lady Some Respect (singleversio)

 Sweet VI  

 A-puoli 






 B-puoli 






 Singlet 

{{single
 | single        = Sixties Man
 | leveys        = 120px
 | rajaus        = 1
 | julkaisuvuosi = lokakuu 1980
 | levy-yhtiö    = Polydor, Capitol
 | kappaleet     = #Sixties Man
Oh Yeah
Waters Edge (Yhdysvallat)Thompson 2010, s. 254.
 | kuvaus        = 
}}

 Tekijät 

 Muusikot 

 Sweet 
 Mick Tucker – rummut, laulu
 Steve Priest – bassokitara, huuliharppu, laulu
 Andy Scott – kitarat, syntetisaattorit, laulu

 Muut 
 Gary Moberley – piano, urut, syntetisaattorit
 Jerry Hart – syntetisaattorien ohjelmointi
 Martin Hodgson – rummut

 Tuotanto  
 Pip Williams – tuottaja (”Sixties Man” ja ”Give the Lady Some Respect”)
 Trevor Griffin – PA-ääni-insinööri
 Louis Austin – äänittäjä (Eastern Sound)
 Michael Jackson – nauhaoperaattori (Eastern Sound)
 Chas Watkins – äänittäjä (Kingsway Recorders)
 John Eden – äänittäjä (Marquee Studios)
 Alwyn Clayden – art director, kannen suunnittelu
 John Shaw – valokuvat

Lähteet





 Viitteet 

Luokka:Sweetin albumit
Luokka:Vuoden 1980 albumit