Miekanhiontakivi

Miekanhiontakivet eli hiomauurrekivet () ovat Pohjoismaista tunnettuja muinaisjäännöksiä, joita luonnehtii yksi tai useampi noin 10–100 cm pitkä sileäksi hiottu uurre.Kivikoski 1955, s.163. Uurteet ovat muutaman sentin levyisiä ja Suomesta tunnetuissa kivissä syvimmillään viisisenttisiä.Äyräpää 1953, s. 86.Aalto 2020, s. 7. Tyypillistä uurteille on, että ne syvenevät keskeltä ja kapenevat päistään.Saukkonen 2012, s. 7. Uurteiden yhteyteen liittyy toisinaan myös sileitä laakeita hiomapintoja. Näitä ihmisen tekemiä uria ei tule sekoittaa jääkauden tai muun luonnollisen syyn aiheuttamiin uurteisiin.

Pohjoismaisten miekanhiontakivien syntytapaa ja -ajankohtaa ei ole tarkalleen selvitetty, mutta ne ovat joka tapauksessa esihistoriallisia. Hiomauurrekiviin kuuluu todennäköisesti eri aikoina ja eri syistä syntyneitä uurteita. Skandinaviassa vanhimmat hiomauurteet ajoittuvat kivi- ja pronssikaudelle, mutta etenkin Gotlannissa, josta miekanhiontakiviä tunnetaan eniten, suurin osa niistä ajoitetaan rautakaudelle. Nimitys ”miekanhiontakivi” on käännös gotlantilaisesta kansanomaisesta nimestä ”svärdslipningssten”. Nimestään huolimatta kivillä ei ole hiottu miekkoja. Niiden on sekä Ruotsissa että Suomessa tulkittu liittyneen esihistoriallisiin rituaaleihin, mutta tätä ajatusta on myös kyseenalaistettu, koska kivissä olevat hiomapinnat ja hiomauurteet viittaavat selvästi kivityökalujen työstämiseen.Aalto 2020. Vastaavanlaisia ihmistoiminnasta syntyneitä uurteita tunnetaan ympäri maailmaa, mutta miekanhiontakivillä tarkoitetaan vain Pohjoismaista tunnettua muinaisjäännöstyyppiä. Suomesta miekanhiontakiviä tunnetaan seitsemän.

 Miekanhiontakivien sijainti 
pienoiskuva|Miekanhiontakivi Ronehamnissa Gotlannissa.
Hiomauurteellisia kiviä ja kallioita on selvästi eniten Ruotsissa Gotlannissa, ja niitä tunnetaan melko runsaasti myös muualta Etelä-Ruotsista.Saukkonen & Seppälä, 1999. Skandinaviassa miekanhiontakiviä löytyy myös Etelä-Norjassa ja Tanskan saarilla Sjællandissa ja Bornholmissa. Gotlannista tunnetaan noin 900 hiomauurteellista kiveä ja kalliota.Aalto 2020, s. 9. Suomen alueelta tunnetuista miekanhiontakivistä kuusi sijaitsee Kanta-Hämeessä ja yksi Pohjois-Savossa eikä siis rannikolta, missä skandinaavinen vaikutus on kuitenkin ollut vahvinta. 

Sekä Gotlannin että Hämeen hiomauurrekivet ovat poikkeuksetta yhteydessä veteen.Munthe 1933, s. 146. Suomessa kivet sijaitsevat sisävesistöjen rannoillaÄyräpää 1953, s.86–87., kun taas Gotlannissa kivet sijaitsevat vanhoilla rantaviivoilla, lähteiden, purojen ja jokien rannoilla tai peräti rantavedessäÄyräpää 1953, s.89..

 Ruotsin miekanhiontakivet 
pienoiskuva|Hiomauurrekallio Gotlannin Hajdebyssä.

Gotlannissa on määrällisesti eniten hiomauurteellisia kiviä ja kallioita. Gotlannista tunnetaan noin 3 600 hiomauurretta, joista noin 700 on tehty kiinteään kalkkikivikallioon ja loput sijaitsevat noin 800 maakivessä. Runsaimpiin esiintymisalueisiin kuuluu Ronehamn Halorissa, missä todettiin vuonna 1866 olevan peräti 52 hiomauurrekiveä. Vuonna 1934 niistä oli jäljellä enää 13.Munthe 1934, s. 142.

pienoiskuva|Hiomauurteita Gantoftan kalliossa Skånessa.
Etelä-Ruotsista hiomauurteellisia kiviä ja kallioita tunnetaan Gotlannin ohella eniten Hallannista ja Pohjois-Skånesta. Ruotsissa kaikkein huomiota herättävin hiomauurrekohde on Gantofta Skånessa. Gantoftassa solassa sijaitsevassa hiekkakiviseinämässä on tuhansia pystyjä ja viistoja uurteita, joista osa on hyvin vaikeasti saavutettavissa kallion lipan alla.Rosborn 1992. Uurteet peittävät käytännössä koko seinämän, eikä vastaavan kokoluokan hiomauurrekallioita ole löydetty muualta.Mårtensson 1936.

 Suomen miekanhiontakivet 
150px|thumb|left|Kanta-Häme, jonka alueella sijaitsee kuusi seitsemästä tunnetusta suomalaisesta miekanhiontakivestä.
Suomen tunnetut miekanhiontakivet sijaitsevat Hattulan Tyrvännössä (kolme kappaletta)Muinaisjäännösrekisteri:Tyrvännön Anttilan hiomauurrekivi, Viitattu 20.4.2019.Muinaisjäännösrekisteri:Tyrvännön Kirkkovalkaman hiomauurrekivi, Viitattu 20.4.2019.Muinaisjäännösrekisteri:Tyrvännön Ristiinanhovin hiomauurrekivi Viitattu 20.4.2019. ja Hämeenlinnan Lammilla (kaksi kappaletta)Muinaisjäännösrekisteri:Lammin Ormajärven Vanhakartanon hiomauurrekivi, Viitattu 20.4.2019Muinaisjäännösrekisteri:Lammin Lahdenpohjan hiomauurrekivi, Viitattu 20.4.2019, Lopella (yksi kappale)Muinaisjäännösrekisteri:Pälsi 3:n kuppikivi, Viitattu 20.4.2019 ja Juankoskella (yksi kappale)Muinaisjäännösrekisteri: Juankosken Muurutvirran hiomauurrekivi, Viitattu 20.4.2019.  Kaksi näistä kivistä on tuhottu: Lammin Lahdenpohjan kivi räjäytettiin tietä tehtäessä 1933 ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on räjäytetty joskus 1900-luvun alkupuolella.Pälsi 1949. Lieson nuorisoseura kaivoi Lahdenpohjan kiven räjäytettyjä kappaleita esiin vuonna 1972.

Yhteistä kaikille Suomen hiomauurrekiville on, että ne sijaitsevat tai ovat sijainneet aivan veden ääressä.Äyräpää 1953 Koska Vanajavettä on laskettu vuoteen 1857 mennessä yhteensä kolme metriä Ojanen 2002, s. 16., eivät Tyrvännön hiomauurrekivet enää sijaitse rannassa vaan vanhalla rantatörmällä. Sen sijaan ennen järvenpinnan laskemista on ainakin Tyrvännön Kirkkovalkaman kivi saattanut ainakin tulvien aikaan olla veden allakin.Äyräpää 1953, s.89–90. Lammin Vanhakartanon hiomauurrekivi sijaitsee Ormajärven rannassa, Lammin Lahdenpohjan särjetty kivi Kuohijärven Tollikonlahden rannassa ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on sijainnut Loppijärven rannassa Sajaniemessä. Vuonna 2015 löytynyt Juankosken Muurutvirran kivi on siirretty alkuperäiseltä paikaltaan, mutta sekin sijaitsee veden lähellä Putaansaaressa.  

 Hiomauurteet kirkollisissa rakennuksissa 
Joistakin ruotsalaisista kirkoista, esimerkiksi Sjonhemin kirkosta Gotlannista, tunnetaan hiomauurteita.Gotlands slipskåror, Sören Gannholm. 1993,  Uurteet on joko tehty kirkkoihin tai sitten kirkkorakenteissa on kierrätetty vanhempia hiomauurrekiviä. Hiomauurteita tunnetaan jopa hallantilaisesta 1100-luvulle ajoittuvasta kastemaljasta, joka on mahdollisesti peräisin Snöstorpin kirkosta.Munthe 1935, s. 44. Samanlaisia uurteita tunnetaan kirkoista muualtakin Euroopasta, esimerkiksi Saksasta, Ranskasta, Luxemburgista ja Tšekistä.Nordén 1942, s. 85–86. Arthur Nordén tietää kertoa, että Saksan Brandenburgissa sijaitsevan Pyhän Gotthardin kirkon graniittiseinään on asetettu kaksi hiekkakivikuutiota, jotta ”kansalle suotaisiin tilaisuus hioa niihin uurteitaan ja kuppejaan”.

 Hiomauurteet Pohjoismaiden ulkopuolella 
pienoiskuva|right|Polissoir-kivi Ossey-les-Trois-Maisonsissa Ranskassa.
Hiomauurteellisia kiviä ja kallioita tunnetaan Ruotsin, Norjan, Tanskan ja Suomen ohella muualtakin Euroopasta. Hiomauurteita on runsaasti esimerkiksi Luxemburgissa, siellä erityisesti kallionkolojen seinissä.Nordén 1942, s. 87–93. Uurteet ovat kuitenkin muodoltaan ja sijainniltaan erilaisia kuin Pohjoismaista tunnetut. Ranskasta puolestaan tunnetaan gotlantilaisten miekanhiontakivien näköisiä kiviä, joita kutsutaan nimellä polissoir, "hioimet", ja jotka liitetään kiviesineiden hiomiseen neoliittisella kivikaudella.J.-L. Girault , G. Coulon , D. Audoux:  Inventaire des polissoirs néolithiques de l'Indre / Neolithic polishing- stones in the Indre, Viitattu 1.9.2013 Pohjoismaiden ulkopuolella hiomauurteet onkin yleensä ajoitettu kivikautisiksi, ja ne liittynevät useimmiten kivityökalujen hiomiseen. Tällaisia työstöjälkiä tunnetaan Australiasta ja YhdysvalloistaKs. esim. Murphy, James L.:Deterioration of the Written Rock Polissoir, Clear Creek, Fairfield County, Ohio asti. Miekanhiontakivi-termillä viitataan kuitenkin yksinomaan Pohjoismaista, ennen kaikkea Ruotsista ja Suomesta tunnettuihin uurteellisiin kiviin.

 Miekanhiontakivien ajoitus 
Skandinaviassa uurteellisia kiviä pidetään rautakautisina, sillä niistä valtaosa sijaitsee rautakautisella rantalinjalla. Kivien sijaintipaikat nousivat Gotlannissa merenpinnan yläpuolelle vasta 400-luvulla jaa.Munthe 1933. Kiviä on vaikea ajoittaa muuten kuin suhteessa vedenpinnan vaihteluihin, mutta Gotlannissa on kuitenkin saatu 900-luvulle sijoittunut radiohiiliajoitus hiomauurrekiven päällä olleesta hiilikerroksesta.Swanström 1995, s. 15. Gotlannissa hiomauurteita on tavattu myös joistakin rautakaudelle ajoittuvista kuvakivistä.Gannholm, Sören: Grinding grooves stones shaped as picture stones Erityisesti Gotlannissa hiomauurteelliset kivet ja kalliot ajoitetaankin tyypillisesti viikinkiaikaisiksi (800–1000-luvuille jaa.).

Hiomauurrekivet on Suomessakin ajoitettu myöhäisrautakaudelle niiden läheisyydessä olevien muinaisjäännösten perusteella.Esim. Cleve 1935, s. 4. Lammin tuhottua kiveä lukuun ottamatta kaikkien hämäläisten hiomauurrekivien ympäristöstä tunnetaan etenkin viikinki- ja ristiretkiaikaan (800–1150 jaa.) ajoittuvia kalmistoja. Myös kiviin liittyvän kansanperinteen puuttumisen on tulkittu viittaavan muinaisjäännösten korkeaan ikään.

 Miekanhiontakivien käyttötarkoitus 
pienoiskuva|right|Hiomauurteita esihistoriallisen haudan kulmakivessä Burgsvikissä Gotlannissa.

Kivien arvellaan useimmiten liittyneen kuppikivien lailla esikristillisiin uskomuksiinEsim. Kivikoski 1955, s. 164., mutta hiomauurteiden hiomiselle on esitetty useita muitakin selityksiä astronomisista merkeistäHenriksson 1983.Gannholm, Sören: The Gotland grinding grooves. Stone age calendars? kalastusmagiaan. Käytännössä vain kulttikäyttöä tai liittymistä sepäntöihin tai muuhun esineen hiontaan pidetään yleisesti perusteltuina vaihtoehtoina.Swanström 1995, s. 11.Saukkonen 2012. Termi miekanhiontakivi on käännöslaina ruotsista (). Ruotsissakin sana on ilmeisesti oppitekoinen ja perustuu tutkijoiden vanhempaan käsitykseen kivien käyttötarkoituksesta. Vanhalla kansalla ei tiettävästi ollut kiville miekan hiontaan liittyvää nimitystä.

Erään arvelun mukaan hiomauurrekiviä on voitu käyttää sepäntöissä. Tähän viittaisi se, että Gotlannissa monien miekanhiontakivien lähistöllä on metallinkäsittelyyn viittaavia paikannimiä ja kivien ympäriltä on löytynyt rautakuonaa. Eräästä hiekkakivisen miekanhiontakiven urasta on myös löytynyt kohonneita rautapitoisuuksia.Johansson 1965, s. 29. Kivien käytännöllistä tulkintaa puolustaneet ovat ehdottaneet myös, että hiomauurrekivissä olisi hiottu hioinkiviä, kivikautisia kirveitäLidén 1937. tai todella miekkojaJohansson 1965.. Jo pelkästään hiomauurteiden maankohoamiseen perustuva ajoitus sulkee kuitenkin ruotsalaisten kivien kohdalla pois kivikautisen käytön mahdollisuuden.

Hiomauurrekivien rituaalista käyttötarkoitusta on perusteltu sillä, että uurteet sijaitsevat usein epäkäytännöllisesti esimerkiksi pystypinnalla ja saattavat ristetä toisiaan.Nordén 1942, s. 83. Uurteita on löytynyt myös selvästi kulttiyhteyteen viittaavista kohteista, kuten hautalatomuksen kulmakivestä Öjassa GotlannissaGannholm 1993, fig. 5. ja kuvakivien kuvapinnoilta. Miekanhiontakivien ympäristöä ei ole Suomessa arkeologisesti kaivettu, eikä niistä ole Ruotsista eikä Suomesta paljoakaan kansanperinnettä toisin kuin kuppikivistä.Mårtensson 1936, s. 189. Joskus hiomauurteet esiintyvät samoissa kivissä kuin kupit, esimerkiksi Lopen tuhotussa hiomauurrekivessä oli kiven laella kuppeja.

 Millä hiomauurteet on tehty? 
pienoiskuva|right|Hiomauurteen poikkileikkaus Häffindsissa Gotlannissa.

Teoriat, jotka olettavat hiomauurteiden syntyneen muusta kuin jonkin esineen hionnasta esittävät eri mahdollisuuksia uurteiden syntytavasta. Sören Gannholm olettaa Gotlannin hiomauurteiden syntyneen jonkinlaisen heilurin avulla. Skånen hiomauurteet hän olettaa jonkinlaisella noin metrin halkaisijaltaan olevalla pyörällä tehdyiksi. Ammattiarkeologien piirissä uurteita on puolestaan ehdotettu kivellä hiotuiksi.

 Tutkimushistoria 
pienoiskuva|C.A. Gottlundin 1857 julkaisema kuva Lammin Ormajärven Vanhakartanon hiomauurrekivestä.
Ruotsissa
Ensimmäisen kerran hiomauurrekivet mainitsee kirjallisuudessa todennäköisesti Hans Nilsson vuonna 1632 teoksessa Guthilandiske Cronica. Nilsson puhuu kivistä, jotka ovat pinnastaan ”kuin taiteltuja tyynyjä”, ja hän pitää niitä luonnon muovaamina, ”Jumalan kauniina luomuksena”. Ruotsissa tieteelliseen sävyyn hiomauurrekivistä kirjoitti ensimmäisenä P. A. Säve vuonna 1866.Munthe 1933, s. 142. Säve aikalaisineen käytti kivistä nimeä ”sliparesten”, hiojankivi, mutta pian käyttöön vakiintui uuden tulkinnan myötä termi miekanhiontakivi.

1900-luvun alussa vakiintuneeseen käsitykseen miekanhiontakivistä kivikautisesta hionnasta syntyneinä toi uutta valoa 1930-luvulla geologi Henrik Munthe antaessaan rannansiirtymään perustuvan ajoituksen Gotlannin miekanhiontakiville. Munthe pureutui aiheeseen syvällisesti ja julkaisi seuraavina vuosina useamman artikkelin Gotlannin kivistä Ymer- ja Gotländskt Arkiv -julkaisuissa.Munthe 1934; Munthe 1935; Munthe 1944. Samoihin aikoihin John Nihlén ehdotti miekanhiontakivien liittyneen rautakautiseen kulttiin.Mårtensson 1936, s. 132–133. Torsten Mårtensson yritti 1936 Fornvännen-lehdessä ehdottaa hiomauurteille käytännöllistä selitystä hioinkivien työstöstä syntyneinä. Oskar Lidén kritisoi seuraavana vuonna Mårtenssonin päätelmiä ja yritti osoittaa hiomauurrekivet kivikautisiksi niiden päälle kertyneen humuksen perusteella. Arthur Nordén puolestaan argumentoi 1942 myös Mårtenssonin teoriaa vastaan, puolusti miekanhiontakivien rituaalista funktiota ja esitteli samalla ulkomaisia esimerkkejä uurteista ja kupeista.Nordén 1942. Tämän jälkeen keskustelu jatkui lähinnä Gotländskt Arkiv -lehdessä, missä muun muassa K. J. Johansson ehdotti 1965, että miekanhiontakivissä olisi todella hiottu miekkoja. Lennart Swanström kirjoitti 1995 voimakkaasti hiomauurrekivien ja viikinkiaikaisen raudantyöstön yhteydestä Gotlannissa.Swanström 1995. Keskustelua on käyty muidenkin kuin ammattiarkeologien keskuudessa, ja esimerkiksi Sören Gannholm julkaisi 1993 kirjan Gotlands slipskåror – Stenålderns kalendrar?, jossa hän pyrkii todistamaan hiomauurteiden toimineen kivikauden kalenterina.Gannholm 1993.

 Suomessa 
Ensimmäinen maininta hiomauurrekivistä Suomessa on C. A. Gottlundilta vuodelta 1857 Finlands Allmänna Tidning -lehdessä. Gottlund kuvailee Lammin Ormajärven Vanhakartanon kahdeksanuurteista hiomauurrekiveä, jota pitää muinaisena kirjoituksena.Gottlund 1857, s. 751. Seuraavan kerran muinaisjäännöstyyppiä käsitteli vasta vuonna 1935 Nils Cleve, joka ajoitti kaksi tuolloin tunnettua kiveä viikinkiajalle ympäröivien muinaisjäännösten avulla. Cleve 1935, s. 4. Cleven jälkeen aihetta ovat käsitelleet mm. Sakari Pälsi ja Aarne ÄyräpääÄyräpää 1953. sekä viime vuosina Sirkka-Liisa Seppälä ja Jyri SaukkonenSaukkonen & Seppälä 1999; Saukkonen 2012 sekä Ilari AaltoAalto 2012; Aalto 2020..

 Suomalaisia hiomauurrekiviä 

 Katso myös 
 Pyhä kivi
 Seita

 Lähteet 






















 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Kulttikivet
Luokka:Suomalaisen muinaisuskon pyhät paikat
Luokka:Suomen muinaisjäännökset