Antifoni

Antifoniksi ( antíphōnon, ”vastakkain soiva” tai ”vastakaiku”) on lyhyt liturginen laulu länsimaisessa kristillisessä perinteessä. Se koostuu tavallisesti yhdestä Raamatun jakeesta tai lauseesta, erityisesti psalmeista. Antifoni lauletaan tai lausutaan ennen ja jälkeen psalmin, virren tai muun tekstin jumalanpalveluksissa, jolloin se kehystää sisältöä teemallisesti ja usein esitetään antifonaalisesti vuorottelevien kuorojen toimesta. Säe voi olla toinen psalmin kohta tai myös vapaasti Raamatun tekstistä muotoiltu. Sama säe toistuu sekä psalmin alussa että lopussa. Erityisesti päivän psalmin (introituksen) alussa ja lopussa oleva lauseke, joka sitoo psalmin kirkkovuoden ajankohtaan.

Antifoneilla on keskeinen rooli roomalaiskatolisessa hetkiliturgiassa, erityisesti aamu- ja iltapalveluksessa, joissa ne johdattavat ja päättävät psalmeja korostaen niiden liturgista merkitystä. Ne esiintyvät myös messussa elementteinä, kuten introitus, offertorium ja ehtoollislaulut. Käytäntö on peräisin varhaiskirkosta. Perinteisesti paavi Celestinus I:n ansioksi luetaan 400-luvulla antifonisen psalmodian esittely ja se kehittyi keskiajan kuluessa, jolloin gregoriaanisessa laulussa standardoitiin melodioita ja erikoistuneita muotoja, kuten adventti-antifonit ja mariaaniset antifonit.

Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa kirkkovuoden kullekin sunnuntaille ja juhapäivälle on evankeliumikirjassa oma päivän psalmi ja siihen liittyvä antifoni. Psalmiteksit, joihin antifonit kuuluvat käytetään messussa, sanajumalanpalveluksissa ja rukoushetkissä, hetkipalveluksissa.  Myös kirkollisten toimitusten johdanto-osan psalmiin liittyy antifonit.

Antifonin laulamisen aloittaa joko messua johtava pappi, kanttori, esilaulaja tai lauluryhmä. Psalmin edellä ja lopussa olevaan antifoniin voi yhtyä koko seurakunta. Kuitenkin usein kuoro tai esilauluryhmä laulaa koko antifonin ja psalmin.

 Lähteet 

Luokka:Jumalanpalvelukset
Luokka:Kirkolliset toimitukset