Identiteettiteoria

Identiteettiteoria on mielenfilosofiaan kuuluva näkemys. Se on yksi ratkaisuehdotus nk. mieli–ruumis-ongelmaan. René Descartesista lähtien mielen ja ruumiin suhteen selittäminen on ollut ongelmallista. Identiteettiteoria tarjoaa yksinkertaisen ratkaisun: mitään ongelmaa ei ole, koska mielentilat ovat aivotiloja. Identiteettiteoria edustaa näin fysikalismia. Puhumme kivuista ja haluista ja uskomuksista, mutta oikeastaan tarkoitamme niillä vain tiettyjä aivotiloja. 

Identiteettiteorialla viitataan useimmiten tyyppi-identiteettiteoriaan, joka edustaa reduktionistista fysikalismia. Identiteettiteoria esiintyy myös token- eli esiintymäidentiteettiteorioiden muodossa.

 Tyyppi-identiteettiteoria 
pienoiskuva|oikea|Tyyppi- ja esiintymäidentiteettiteoriat ja anomaalinen monismi vertailussa. Identiteettiteoriassa jokainen yhden henkisen tyypin esiintymä vastaa (nuolten osoittamalla tavalla) yhden fysikaalisen tyypin fysikaalista esiintymää. Anomaalisessa monismissa esiintymä-esiintymä -vastaavuudet voivat olla tyyppi–tyyppi -vastaavuuksien ulkopuolella. Tuloksena on esiintymäidentiteetti.

Tyyppi-identiteettiteoria eli tyyppifysikalismi on John Smartin ja Ullin Placen kehittämä teoria, joka oli suora vastaus behaviorismin epäonnistumiselle. Smart ja Place katsoivat, että jos henkiset tilat ovat jotain aineellista, mutta eivät käyttäytymistä, tällöin henkiset tilat ovat todennäköisesti identtisiä aivojen tilojen kanssa. Yksinkertaistetusti: henkinen tila M ei ole mitään muuta kuin aivojen tila B. Henkinen tila ”haluan kupin kahvia” ei näin olisi muuta kuin ”tiettyjen neuronien käynnistyminen tietyissä aivojen osissa”.

Huolimatta sen lähtökohtaisesta vakuuttavuudesta, identiteettiteoria kohtaa ongelmia monitoteutuvuuden muodossa. Siihen perustuvan argumentin muotoili ensimmäisenä Hilary Putnam.Putnam, Hilary: "Psychological Predicates", teoksessa W. H. Capitan and D. D. Merrill, eds., Art, Mind and Religion. Pittsburgh: University of Pittsburgh Press, 1967. On selvää, että ihmisten lisäksi myös monet muut eläinlajit voivat esimerkiksi tuntea kipua. On kuitenkin epätodennäköistä, että kaikki nämä moninaiset organismit olisivat kipua tuntiessaan samassa aivotilassa. Tällöin vaikuttaa siltä, ettei kipu voi vastata jotain tiettyä aivotilaa. Näin identiteettiteorialla ei ole empiiristä pohjaa.

Ongelmista huolimatta tyyppi-identiteettiteoria on herättänyt edelleen kiinnostusta, ennen kaikkea Jaegwon Kimin vaikutuksen ansiosta.

 Esiintymäidentiteettiteoria 

Esiintymä- eli token-identiteettiteorioiden ansiosta kaikkia identiteettiteorioita ei välttämättä tarvitse hylätä. Esiintymäidentiteettiteorioiden mukaan sen tosiseikan, että tietty aivotila yhdistyy vain yhteen henkilön henkiseen tilaan, ei tarvitse merkitä sitä, että henkisten tilojen tyyppien ja aivotilojen tyyppien välillä pitäisi olla absoluuttinen vastaavuus. Tyyppi–token -erottelua voidaan havainnollistaa yksinkertaisella esimerkillä: sana ”kissa” sisältää neljää tyyppiä olevia kirjaimia (k, i, s, a) ja viisi kirjaintokenia eli -esiintymää, kun kirjaimella s on kaksi esiintymää. Esiintymäidentiteettiteoriassa ajatus on, että ainoastaan henkisten ilmiöiden partikulaariset esiintymät ovat identtisiä fysikaalisten tapahtumien partikulaaristen esiintymien kanssa.

Anomaalinen monismi ja useimmat muut ei-reduktiivisen fysikalismin muodot ovat esiintymäidentiteettiteorioita.

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 



 Aiheesta muualla 



 Place, Ullin T.: Token- Versus Type-Identity Physicalism  Anthropology and Philosophy, Vol. 2, n° 2, 1999. 



Luokka:Mielenfilosofia