Käsitetaide

Käsitetaide (tai konseptualismi) on taidesuuntaus, jota on käytetty 1960-luvun lopulta kuvaamaan sellaisia erilaisia taiteenlajeja, jotka eivät enää saaneet perinteisen taide-esineen muotoa. Liikkeen varhaisvaihe on tallennettu amerikkalaisen taidekriitikko Lucy Lippardin kirjassa Six Years, jossa kuusi vuotta ovat 1966–1972. 

Käsitetaiteilijat eivät pyri tekemään maalausta tai veistosta ja sitten sovittamaan ajatuksiaan siinä olevaan muotoon. Sen sijaan käsitetaiteilijat suuntautuvat perinteisen median rajojen ulkopuolelle, ja sen jälkeen työstävät käsitettään tai ajatustaan sille sopivaan materiaaliin tai muotoon. Näin he asettavat etusijalle konseptin perinteisen median sijaan. Tästä juontuu sana käsitetaide. 

Tästä seuraa se, että käsitetaide voi olla melkein mitä tahansa, mutta 1960-luvun lopulla sen yhteyteen ilmaantui merkittäviä suuntauksia, kuten performanssitaide, maataide, ja italialainen Arte povera. Tällöin taidesuuntauksen piiriin tuli halpoja materiaaleja, kuten peruukkeja, vaatteita, rasvaa ja kaikenlaisia löydettyjä esineitä ja romua. Osa käsitetaiteesta koostui yksinkertaisesti kirjoitetuista lausumista tai ohjeista. Monet taiteilijat alkoivat käyttämään valokuvausta, filmiä ja videota. Suuntaus syntyi 1960-luvulla, mutta se on ollut hyvin vaikutusvaltainen sen jälkeen. 

pienoiskuva|Taiteilija Lauri Wuolion keskustelua ohjaavia pelikortteja on sovellettu eduskuntavaaliväittelyissä.

 Käytännöt 
Käsitetaiteellisissa prosesseissa syntyneitä teoksia voidaan esittää museoissa, gallerioissa tai muissa julkisissa tiloissa kuten kadunvarsimainosten äärellä. Teoksen rinnalla saatetaan toimittaa myös katalogeja, joissa eri kirjoittajat keskustelevat teokseen liittyvistä teemoista. Taidekentällä käsitteellisiä taideteoksia esitellään usein installaation tai performanssin keinoin. Näyttelyssä voi olla esillä tekstejä, valokuvia, videota ja muusta informaatioita. Performanssien yhteydessä teos voi näyttäytyä esimerkiksi luentona tai yleisö osallistuttavana pelinä.

Taideteokset liittyvät usein kieleen ja menetelmiin, joilla ihmiset määrittelevät ympäristöään . Niihin voi kuulua sanaleikkejä tai teos voi kehottaa katsojia tietynkaltaiseen toimintaan. Kehotuksilla voi olla myös poliittisia päämääriä sillä ne voivat haastaa katsojan tulemaan tietoiseksi itse katsomistapahtuman ehdoista. Käsitetaiteessa näyttelyn tai tapahtuman julkaiseminen ymmärretään eleenä, jonka tarkoitus on johtaa yleisöjä teeman mukaisiin keskusteluihin.

 Menetelmät 
Käsitetaideteokset eivät ole sidottuja tiettyihin taidevälineisiin  ja niitä saatetaan toteuttaa ulkoistamalla valmistus esimerkiksi markkinoinnin ammattilaisille tai käsityöläisille. Performanssin tapauksessa esitys voi pohjautua yleisön osallistamiseen. Taiteilija saattaa myös tähdätä ensisijaisesti siihen, että teoksen teemat nousevat puheenaiheiksi eri viestimissä. Taiteilijat ovat julistaneet mm. kansallisia juhlallisuuksia omaksi taiteekseen lähettämällä lehdistölle ilmiöstä taiteen näkökulmasta kertovia tiedotteita.

 Historia 
Marcel Duchampin readymade-teokset, eli muiden valmistamat esineet kuten pisoaarit, jotka taiteilija pystytti näyttelyihin omana taiteenaan olivat käsitetaiteen edeltäjiä, mutta liikkeenä käsitetaide syntyi 1960-luvulla. Ensimmäinen käsitetaiteelle omistettu näyttely järjestettiin vuonna 1970 New Yorkissa, suuntaus rantautui Suomeen samalla vuosikymmenellä. Suomalaisen käsitetaiteen uranuurtajina pidetään Elonkorjaajien ryhmää.

 Huomattavia käsitetaiteilijoita 
 John Baldessari
 Joseph Beuys
 Genco Gulan
 Alan Kaprow
 Yves Klein
 Joseph Kosuth
 Sol LeWitt
 Yoko Ono
 Nam June Paik
 Wolf Vostell
 David Woodard

 Katso myös 
 Dada
 Fluxus
 Happening
 Performance
 Minimalismi
 Artivismi

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 Stanford Encyclopedia of Philosophy: Conceptual Art 
 Aikajana, Käsitetaide 

Luokka:Nykytaide
Luokka:Kuvataiteen uudet alueet
Luokka:Taidehistorian käsitteet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit