Élisa Bonaparte

Élisa Bonaparte (synt. Maria-Anna Elisa Buonaparte); (13. tammikuuta 1777 Ajaccio, Korsika, Ranskan kuningaskunta – 7. elokuuta 1820 Sant’Andrea, lähellä  Triesteä, Itävallan keisarikunta) oli ranskalainen aatelinen, Napoleon Bonaparten vanhin sisar, Toscanan suurherttuatar sekä Luccan ja Piombinon ruhtinatar.

 Suku ja koulutus 
Hän oli vanhin Carlo Buonaparten ja Letizia Bonaparten aikuiseksi eläneistä tyttäristä. Hänen sisaruksiaan olivat Joseph Bonaparte, Napoleon Bonaparte, Lucien Bonaparte, Louis Bonaparte, Pauline Bonaparte, Caroline Bonaparte ja Jérôme Bonaparte.

Kesäkuussa 1784 hän pääsi 7-vuotiaana opiskelemaan apurahan turvin Maison royale de Saint-Louis'n tyttöjen luostarikouluun Saint-Cyrissä, missä hänen veljensä Napoleon vieraili usein hänen luonaan. Ranskan vallankumouksen jälkeen lakiasäätäväkansalliskokous määräsi koulun suljettavaksi 16. elokuuta 1792, kuten kaikki muutkin aristokratiaan liittyvät instituutiot. Élisa lähti 1. syyskuuta Napoleonin kanssa takaisin Ajaccioon.

Noin vuonna 1795 Bonaparten perhe muutti Marseilleen. Siellä Élisa tutustui häntä 15 vuotta vanhempaan Felice Pasquale Baciocchiin, joka myöhemmin otti sukunimen Levoy. Tämä oli korsikalainen aatelismies ja entinen Corse Royal rykmentin kapteeni, joka oli erotettu asemastaan Ranskan vallankumouksen puhjetessa. Hän ei ollut  kiinnostunut mistään älyllisistä harrastuksista.

 Avioliitto ja lapset 
Marie Anna Élise Bonaparte meni 1. toukokuuta 1797 naimisiin siviiliseremoniassa korsikalaisen aatelismies Felice (Félix) Pasquale Bacciochin (1762–1841) kanssa. Sitä seurasi uskonnollinen seremonia Mombellossa Lombardiassa Milanon lähellä, jossa Napoleonilla oli huvila. Hän oli muuttanut sinne perheensä kanssa kesäkuussa 1797. Napoleon oli huolissaan Baciocchin maineesta köyhänä kapteenina ja suhtautui aluksi varauksella sisarensa puolison valintaan. Heidän uskonnollinen vihkiseremoniansa pidettiin samana päivänä kuin hänen sisarensa Pauline meni naimisiin kenraali Charles Leclercin kanssa. 

Élisan puoliso sai arvonimen prinssi François, Luccan herttua ja Piombinon prinssi sekä Massa-Carraran ja La Garfagnanan prinssi.  

Heille syntyi viisi lasta:

 Félix Napoléon Baciocchi (1798–1799), kuoli alle kolmikuisena
 Napoléon Baciocchi (1803–1803), kuoli alle kuukauden ikäisenä
 Élisa Napoléone Baciocchi (1806–1869), avioitui Camerata-Passioneï de Mazzolenin kreivi Philippen (1805–1882) kanssa, heillä oli yksi poika: Charles Félix Jean-Baptiste Camerata-Passionei di Mazzoleni (1826–1853)
 Jérôme Charles Baciocchi (1810–1811), kuoli alle vuoden ikäisenä
 Frédéric Napoléon Baciocchi (1813/1814–1833), kuoli 18-vuotiaana ratsastusonnettomuudessa

pienoiskuva|Elisa Bonaparte tyttärensä Elisa Napoléonen kanssa, François Gérard 1810
Heinäkuussa 1797 Baciocchi ylennettiin taistelupäälliköksi, ja Ajaccion linnoituksen komentajuuden. Vuonna 1799 Bonaparten laaja suku muutti Pariisiin. Élisa asettui asumaan Quartier du Roulen kaupunginosaan, osoitteeseen rue de Miromesnil 125, jossa hän piti vastaanottoja ja näytelmiä.

Ranskan konsulaatti-hallinnon nousun aikana Elisa ja hänen veljensä Lucien Bonaparte pitivät taide- ja kirjallisuussalonkia Hôtel de Brissacin kaupunkipalatsissa Pariisissa, jossa hän tapasi runoilija Louis de Fontanesin, jonka kanssa hänellä oli syvä ystävyys useiden vuosien ajan. Hyvin koulutettu, sivistynyt ja kirjallisuudesta ja taiteista kiinnostunut Elisa antoi kirjaiija François-René de Chateaubriandille suojeluksensa konsulaatin alussa. Salongissa vierailivat myös taidemaalarit Jacques-Louis David ja Antoine-Jean Gros.

Lucienin ensimmäisen vaimon Christine Boyerin kuoltua toukokuussa 1800 Élisa otti Lucienin kaksi tytärtä suojelukseensa. Hän laittoi vanhimman kuusivuotiaan veljentyttärensä Filistine Charlotten kalliiseen tyttökouluun Institution Nationale de Saint-Germain Saint-Germain-en-Layessa, jota piti madame Campan, Marie Antoinetten entinen ensimmäinen hovinainen, jossa oli opiskellut myös hänen nuorin sisarensa Caroline Bonaparte. Marraskuun alussa 1800 veli Lucien siirrettiin sisäministerin tehtävästä Ranskan suurlähettilääksi Espanjan Kaarle IV:n hoviin ja otti Élisan aviomiehen Félix Baciocchin sihteerikseen. Élisa jäi Pariisiin, mutta piti yllä säännöllistä kirjeenvaihtoa veljensä kanssa.
pienoiskuva|5 franchin hopearaha, ruhtinas Felix ja ruhtinatar Elisa Lucca & Piombino, 1805
Ranskan senaatti äänesti 18. toukokuuta 1804 Ranskan ensimmäisen keisarikunnan perustamisen puolesta, ja Élisa sekä Napoleonin muut sisaret vahvistettiin keisarillisen perheen jäseniksi, saivat arvonimen "Keisarillinen Korkeus" ("Altesse impériale"). Puoliso Felice Baciocchi ylennettiin prikaatikenraaliksi ja myöhemmin senaattoriksi.

 Herttuatar 
pienoiskuva|Elisa Bonaparte, Marie-Guillemine Benoist 1806
Ensimmäisen keisarikunnan aikaan hän oli keisarillisen perheen jäsen. Napoleon suhtautui myönteisesti Marie Anna Élisen eroon aviomiehestään vuonna 1805 ja antoi hänelle maaliskuussa 1805 Piombinon ja kesäkuussa 1806 Luccan ruhtinaskunnan ja nimitti hänet vuosiksi 1809–1814 Toscanan suurherttuattareksi.

Hänen ylpeydellään ja kyvyillään oli suuri vaikutus hallintoon ja Italian asioihin yleensä.  Hänen aviomiehensä kuitenkin palasi takaisin heti kun nimitys Luccan ruhtinaaksi oli selvä. Välit Napoleonin kanssa olivat ajoittain huonot, ja vuosina 1813–1814 hän juonitteli lankonsa Joachim Muratin kanssa tämän asioissa. 

Elisa käyttäytyi herttuattarena kuin autoritaarinen hallitsija, alentaen miehensä prinssipuolison rooliin ja organisoiden hovin, jossa tiukka etiketti vallitsi. Mutta hän osoittautui myös ovelaksi hallintovirkamieheksi, joka johti valtiotaan oikein ja otti huomioon paikalliset erityispiirteet. Hänen asetuksensa julkaistiin ranskaksi ja italiaksi.

Pääkaupungin kaunistaminen rakennuttamalla viisi uutta palatsia sekä uusi keskusaukio Piazza Napoleone keskiaikaisen korttelin paikalle, kulttuurin, taiteen ja tieteen tukeminen sekä seuraelämän loisto lisäsivät sen arvovaltaa ja arvovaltaa. Elisa oli erityisen kiinnostunut koulutuksen levittämisestä kaikilla tasoilla, ja hän omistautui syvästi hyvinvointi- ja hyväntekeväisyystyölle ansaiten siten kansan suosion. Hän oli jo taitavasti navigoinut yläluokan keskuudessa vanhojen ja uusien etuoikeuksien, aristokraattisen oligarkian ja demokraattisen tasavallan edustajien, muinaisen aateliston ja uuden, nousevan porvariston välillä. Pakollisen asepalveluksen taakka ei rasittanut Luccan asukkaita raskaasti, ja suurin uhka eripurasta heidän alamaistensa kanssa syntyi herttuattarelle kirkollispolitiikan alalla, kun uskonnolliset yhteisöt lakkautettiin ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. Erityisen herkkänä tämän operaation taloudellisille hyödyille Elisa hoiti sen kuitenkin taitavasti ja maltillisesti.
pienoiskuva|Elisa Bonaparte, François Kinson (attr.) 1810
Lucca oli kuitenkin liian pieni Elisa Bonaparten tavoitteille. Hän seurasi Etrurian kuningas Louis I:n ja kuningatar, Luccan herttuatar Maria Luisan kasvavia vaikeuksia ja yhdessä Ranskan lähettiläs kreivi Hector d'Aubusson de la Feuilladen kanssa heikensi merkittävästi näiden asemaa. Toscana liitettiin Ranskaan, mutta 3. maaliskuuta 1809 hänelle myönnettiin maan yleishallinto suurherttuattaren arvonimellä ja hänen aviomiehensä sai joukkojen komennon. Hänen saapumisensa Firenzeen tapahtui 1. huhtikuuta 1809.

Hänen saapumisensa Toscanaan houkutteli yhä enemmän ranskalaisia, jotka yhdessä italialaisten kanssa muodostivat uuden hallitsijansa ympärille hovin, samanlaisen kuin Tuileries'ssa.
Hän oli taiteen ystävä ja tuki "Académie des Marbres de Carrarea" veistokoulua sekä elvytti marmorikaivostoiminnan. Hän perusti myös "Banque élisiennen" (Elisa-pankin) ja kuvanveistäjä Lorenzo Bartolinin johtaman akatemian, jossa taidemaalari Joseph Franquesta tuli piirustuksen professori vuonna 1813. Niccolò Paganinista tuli hoviviulisti. Hän antoi yksityistunteja puoliso Felice Baciocchille, joka Lucien Bonaparten mukaan osasi "raapia [viulua] siedettävästi, mutta niin jatkuvasti soittaessaan hän lopulta käy sekä viattoman soittimensa että kuulijoidensa hermoille".

Elisa Bonaparte yritti toistaa Luccassa menestyksekkäästi tekemänsä työtä: hän toi arvovaltaa ja tyydytystä aristokratialle, hänet kutsuttiin merkittävään rooliin uudessa ja loistavammassa hovissa ja hän myönsi tunnustusta ja kunnianosoituksia niille, jotka ansioituivat siviilielämässä; hän tuki taiteita, kirjallisuutta ja tiedettä. Hän pyrki hämmentämään väestöä festivaalien ja seremonioiden juhlallisuudella. Myös Firenzessä hän kiinnitti erityistä huomiota Ranskan lakien ja instituutioiden täytäntöönpanoon ja piti koulutuksen levittämistä erittäin tärkeänä.

 Maanpako 
Vuonna 1813, kun Napoleon sai vastaansa uusia liittoutumia Venäjän sotaretkensä tappion jälkeen, Joachim Murat, Caroline Bonaparten aviomies ja Napolin kuningas, halusi puolustaa omia alamaisiaan ja irtautui keisarista liittyäkseen Itävallan joukkoihin. Napolilaiset joukot marssivat Roomaan, ja 1. helmikuuta 1814 Elisan oli lähdettävä Toscanasta Luccaan. Napoleonin syrjäyttämisen jälkeen Ferdinand III palautettiin Toscanan suurherttuaksi.

Maaliskuussa napolilaiset joukot valloittivat Massan ja Carraran, ja lordi William Bentinckin komentamat itävaltalais-brittiläiset joukot hyökkäsivät Luccaan pakottaen Elisan pakenemaan 13. maaliskuuta 1814 yöllä. Hän teki useita lyhyitä matkoja Italiaan ja Ranskaan, erityisesti Marseilleen, jossa hän haki tukea asettuakseen Italiaan yksityishenkilönä. Hänen pyyntönsä hylättiin, ja hän pystyi viettämään jonkin aikaa Itävallassa veljensä Jérôme Bonaparten ansiosta, puhui jopa Klemens von Metternichille ennen paluutaan Triesteen, jossa hän asui Villa Caprarassa. Hän sai asettua pysyvästi Bolognaan. Hänen henkilökohtainen omaisuutensa säilyi pääosin ennallaan, ja hän oli lähes ainoa Bonaparte, jolla ei koskaan ollut taloudellisia vaikeuksia.
pienoiskuva|Elisa Bonaparten ja puoliso Felice Pasquale Baciocchin hautamonumentti San Petronion basilikassa Bolognassa
Napoleon pakeni Elban saarelta 1. maaliskuuta 1815, ja Fontainebleaun vuoden 1814 sopimuksen nojalla Elisa pidätettiin 25. maaliskuuta ja internoitiin Brünnin linnoitukseen Itävaltaan. Elokuun lopussa hänet vapautettiin ja hänen annettiin asua Triestessä nimellä 'Compignanon kreivitär' ja hän sai siihen kuuluvan maaomaisuuden.

Hän hankki maalaistalon Villa Vicentinasta läheltä Cervignanoa ja alkoi rahoittaa alueen arkeologisia kaivauksia, mutta kesäkuussa 1820 hän sairastui vakavasti kuumetautiin, luultavasti kaivauspaikalla, ja kuoli 7. elokuuta 43-vuotiaana. Hänet on haudattu San Petronion basilikaan Bolognaan aviomiehensä viereen.

 Lähteet 

Luokka:Bonaparten suku
Luokka:Ranskalaiset henkilöt
Luokka:Vuonna 1777 syntyneet
Luokka:Vuonna 1820 kuolleet
Luokka:Ranskalaiset aateliset
Luokka:Toscanan suurherttuat