Joseph Bonaparte

Joseph Bonaparte (synt. Giuseppe Nabulion Buonaparte); (7. tammikuuta 1768 Corte, Korsika, Genovan tasavalta – 28. heinäkuuta 1844 Firenze, Toscanan suurherttuakunta) oli lakimies, diplomaatti ja sotilas sekä Ranskan keisari Napoleon Bonaparten vanhempi veli. 

Hän hallitsi Napolia kuninkaana vuosina 1806–1808 ja Espanjaa kuninkaana vuosina 1808–1813. Hän asui Napoleonin sotien jälkeen New Jerseyssä Yhdysvalloissa.

 Suku 

Joseph Bonaparten vanhemmat olivat Carlo Buonaparte ja Maria Letizia Bonaparte, Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista hän oli vanhin. Heitä olivat Ranskan keisari Napoleon I, Lucien Bonaparte, Élisa Toskanan suurherttuatar, Hollannin kuningas Louis Bonaparte (Ludvig I), Pauline Guastallan prinsessa, Caroline Napolin kuningatar ja Westfalenin kuningas Jérôme Bonaparte.

 Avioliitto ja perilliset 
Hän nai Julie Claryn (1771–1845) 1. elokuuta 1794 Cuges-les-Pinsissa. Julien vanhemmat olivat irlantilaistaustainen François Clary (1725–1794), merkittävä silkinvalmistaja, joka kävi kauppaa siirtomaatavaroilla kuten kahvilla ja tämän toinen vaimo, armeijan kapteenin tytär Françoise Rose Somis (1737–1815), joka oli myös syntyisin Marseillesta. Hänen nuorempi sisarensa oli Désirée Clary.

Heille syntyi kolme lasta: 

 Julie Joséphine (29. helmikuuta 1796 – 6. kesäkuuta 1797), kuoli vuoden ikäisenä
 Zénaïde Laetitia Julie (8. heinäkuuta 1801 – 8. elokuuta 1854); avioitui Brysselissä 29. kesäkuuta 1822 serkkunsa Charles Lucien Bonaparten, Caninon ja Musignanon toisen prinssin (1803–1857) kanssa, joka oli Lucien Bonaparten ja Alexandrine de Bleschampin vanhin poika; heille syntyi kaksitoista lasta
 Charlotte Napoléone (31. lokakuuta 1802 – 2. maaliskuuta 1839); avioitui Brysselissä 23. heinäkuuta 1826 Napoléon Louis Bonaparten (1804–1831) kanssa, entisen Hollannin kuninkaan ja Bergin suurherttuan kanssa, ei jälkeläisiä
pienoiskuva|Napolin kuningas Joseph Bonaparte, Jean-Baptiste Wicar 1808
Hänellä oli myös lukuisia aviottomia lapsia:

Suhteesta Maria Giulia Colonnan, Atrin kreivittären kanssa:pienoiskuva|Espanjan kuningas Joseph Bonaparte, François Gérardpienoiskuva|281x281px|Puoliso, Espanjan kuningatar Julie Clary ja tyttäret Zénaïde ja Charlotte, François Gérard, 1808-1809

 Giulio (9. syyskuuta 1807 – 1836), naimaton ja lapseton

 Teresa (30. syyskuuta/29. lokakuuta 1808), kuoli sylilapsena

Suhteesta Annette Savagen kanssa ("Madame de la Folie") kanssa:

 Pauline Josephann Holton (1819–1823), kuoli alle viisivuotiaana
 Caroline Charlotte Delafolie (1822–1890); meni naimisiin eversti Zebulon Howell Bentonin kanssa (1811–1893), heillä oli seitsemän lasta

Suhteesta Émilie (Hémart) Lacosten kanssa, joka oli Félix Lacosten, Courrier des États-Unis -lehden perustajan vaimo:

 Félix-Joseph-François Lacoste (22. maaliskuuta 1825 Philadelphia – Pariisi, 1859 tai Neuilly, 15. helmikuuta 1922), meni naimisiin Metzissä 1857 Isabelle de Gerandonin (? - 1878) kanssa, heillä oli kaksi lasta
 nimetön poika (22. maaliskuuta 1825 Philadelphia), kuoli sylilapsena

 Ura 
Veljensä Napoleon Bonaparten tavoin Joseph omaksui Ranskan ensimmäisen tasavallan aatteet ja korsikalaisen patriootin Pasquale Paolin voiton myötä joutui lähtemään Korsikalta etsimään turvaa Ranskasta. Vuonna 1796 hän seurasi Napoleonia tämän Italian sotaretken alkuvaiheessa ja osallistui osittain Sardinian kuningaskunnan kanssa käytyihin neuvotteluihin, jotka johtivat Cherascon aselepoon. Sen jälkeen hän osallistui Ranskan sotaretkeen Korsikan takaisinvaltaamiseksi ja auttoi saaren uudelleenjärjestelyssä. Direktoriohallitus nimitti hänet Parman herttuakunnan hoviin ministeriksi vuonna 1797 ja sen jälkeen Ranskan lähettilääksi Roomaan Kirkkovaltioon. Vuoden 1797 lopulla hän palasi Pariisiin ja hänestä tuli yksi Korsikan jäsenistä viidensadan neuvostossa.

Joseph teki vain vähän Brumaire-kuun 18. päivän vallankaappauksessa (9. marraskuuta 1799). Hän oli valtioneuvoston ja Corps Législatifin jäsen, ja hän solmi Mortfontainessa kokouksen Yhdysvaltojen kanssa vuonna 1800. Hän johti myös neuvotteluja, jotka johtivat Lunévillen rauhansopimukseen Itävallan kanssa vuonna 1801; ja hän oli yksi niistä, jotka edustivat Ranskaa keskusteluissa Britannian lähettilään, lordi Cornwallisin kanssa, jotka johtivat Amiensin rauhansopimukseen vuonna 1802, joka merkitsi Napoleonin täydellistä Euroopan rauhoittamista. Vuotta myöhemmin Englannin ja Ranskan väliset suhteet kuitenkin katkesivat, ja Josephin diplomaattiset ponnistelut osoittautuivat turhiksi.

Kysymyksessä Napoleonin vallan vahvistamisesta ensimmäisenä elinikäisenä konsulina 1. elokuuta 1802 ja oikeudesta nimittää oma seuraajansa veljekset olivat eri mieltä. Koska Napoleonilla ei ollut laillista perillistä, Joseph vanhimpana veljenä vaati tulevansa tunnustetuksi perilliseksi, kun taas Napoleon halusi tunnustaa Louis Bonaparten pojan perijäkseen. Ranskan keisarikunnan julistamisen yhteydessä (toukokuussa 1804) kitka kärjistyi. Joseph kieltäytyi Napoleonin tarjouksesta tehdä hänestä Lombardian kuningas, mikäli hän luopuisi kaikista vaatimuksista Ranskan valtaistuimeen.

 Napolin kuningas 
Veli, keisari Napoleon lahjoitti hänelle Château de Villandryn linnan, ja teki hänestä vuonna 1806 Napolin sotilaskomentajan ja Napolin kuninkaan. Toimittuaan vuoden Ranskan hallituksen johtajana Napoleonin ollessa Saksassa, Joseph lähetettiin Napolin kuningaskuntaan karkottamaan sieltä Bourbon-sukuinen hallitsija Ferdinand IV vuonna 1806. Myöhemmin samana vuonna keisarin asetuksella Napolin kuninkaaksi julistettuna hän lakkautti feodalismin jäänteet, uudisti luostarijärjestöt ja järjesti uudelleen oikeus-, rahoitus- ja koulutusjärjestelmät. 

 Espanjan kuningas 
Josephista tuli Espanjan kuningas vuonna 1808 kun hänen sisarensa Caroline Bonaparten aviomies, marsalkka Joachim Murat nimitettiin Napolin kuninkaaksi. Vuodesta 1808 lähtien Napoleon oli yhä tyytymättömämpi Josephin käytökseen. Napolista Espanjan kuninkaaksi kutsuttu Joseph joutui lähtemään Madridista kiireesti, kun espanjalaiset kapinalliset voittivat Ranskan joukot Baylenissa. Napoleon palautti hänet virkaansa vuoden 1808 lopulla, jonka jälkeen häntä pidettiin alisteisessa asemassa, minkä vuoksi hän tarjoutui neljä kertaa luopumaan kruunusta.

Joseph oli hallitsijana kyvytön ja täysin veljensä ohjailtavana. Espanjalaisilta hän sai lempinimen "Pepe Botella", joka viittasi hänen alkoholinkäyttöönsä. Joseph lopetti Espanjan inkvisition Napoleonin ollessa huonoissa väleissä paavin kanssa. Josephin ulkomaalaissyntyisyys ja vapaamuurarius estivät hänen laajan hyväksymisensä kuninkaaksi. Hänen kannattajiaan olivat lähinnä Espanjan valistusaatteita, vallankumousta ja liberalismia kannattaneet, joista käytetään nimeä josefinos tai afrancesados (kirjaimellisesti ranskalaisiksi muuttuneet). Jatkuva salamurhan uhka teki hänen valtakautensa epämiellyttäväksi.

Joseph Bonaparte pakeni Espanjasta vuonna 1813 ranskalaisten hävittyä Vitoriassa. Liittoutuneiden joukkojen saapuessa Pariisiin 30. maaliskuuta 1814 Joseph pakeni. Hän oli jättänyt marsalkka Marmontin tehtäväksi tehdä aselevon Pariisin hyökkääjien kanssa, jos nämä olisivat ylivoimaisia.

 Pako Ranskasta 
Heinäkuussa 1815 satapäiväisen keisarikunnan aikaan Joseph Bonaparte esitti veljelleen Napoleonille Rochefortissa ehdotuksen, että Napoleon nousisi satamassa olleeseen yhdysvaltalaiseen alukseen ja pakenisi Yhdysvaltoihin ja Joseph esiintyisi Napoleonina ja antautuisi englantilaisille. Napoleon kuitenkin kieltäytyi tästä salajuonesta. Joseph lähti veljensä luota Royaniin ja nousi siellä 29. heinäkuuta 1815 salanimeä M. Bouchard käyttäen Commerce-nimiseen yhdysvaltalaiseen parkkiin, joka lähti matkalle kohti Yhdysvaltoja.Abbott 1869, s. 321–324

Joseph Bonaparten vaimo Julie jäi aviomiehensä paetessa Ranskaan. Tämän terveydentilaa pidettiin myöhemmin niin heikkona, ettei hän koskaan vieraillut aviomiehensä luona Yhdysvalloissa,Abbott 1869, s. 326 joten aviopari ei tavannut toisiaan kertaakaan ennen vuotta 1839.

 Yhdysvalloissa 
Joseph Bonaparte saapui parkki Commercella New Yorkiin Yhdysvaltoihin 28. elokuuta 1815. Hän käytti maassa arvonimeä kreivi de Survilliers Ranskassa omistamansa maa-alueen mukaan. Hän matkusteli maassa osavaltiosta toiseen ja vieraili useimmissa maan merkittävistä kaupungeista.Abbott 1869, s. 324–325thumb|250x250px|Charles B. Lawrencen maalaus Joseph Bonaparten maista Point Breezessä, n. 1817–1820Bonaparte osti vuonna 1816 yhdysvaltalaiselta diplomaatilta ja seikkailijalta Stephen Sayrelta 211 eekkerin tontilla sijainneen maalaisasunnon nimeltä Point Breeze Bordentownissa New Jerseyn osavaltiossa. Hän puratti alkuperäisen talon ja rakennutti tilalle uuden, jonne alkoi kerätä taideteoksia. Hän omisti myös kaupunkiasunnon Philadelphiassa. Tuntemattomasta syystä syttynyt tulipalo tuhosi Point Breezen talon tammikuussa 1820, mutta Bonaparten palvelijat ja apuun tulleet kaupunkilaiset onnistuivat pelastamaan taidekokoelmasta ja irtaimistosta suurimman osan.

Alkuperäisen Point Breezen talon tulipalon jälkeen Joseph Bonaparte rakennutti samalle paikalle uuden talon käyttäen alkukohtana vanhan talon kivisiä talleja, jotka olivat etäämpänä alkuperäisen talon paikalta. Uusi talo jäjitteli Prangins’n linnaa Sveitsissä, mihin Bonaparte oli aiemmin toivonut voivansa eläköityä. Siihen sisältyi satama-alueita, rakennuksia yhdistäviä maanalaisia käytäviä, tekojärvi ja taidegallerioita, sekä kirjasto, joka oli 8 000 teoksen valikoimallaan suurempi kuin tuon ajan Kongressin kirjasto.pienoiskuva|Joseph Bonaparte, Innocent-Louis Goubaud 1832

Bonaparte oli kiinnostunut puutarhanhoidosta ja pyrki luomaan mailleen ensimmäisen ranskalaistyylisen romanttisen tyylisuunnan puutarhan. Hänen maaomistuksensa New Jerseyssä kattoivat lopulta 1 800 eekkerin alueen, ja ne olivat usean taiteilijan teosten aiheena. Hänen maistaan käytettiin myös nimitystä Bonaparte’s Park ().

Joseph Bonaparten asuessa Point Breezessä sinne saapui eräässä vaiheessa delegaatio Meksikosta tarjoamaan hänelle Meksikon keisarin arvonimeä, mistä hän kieltäytyi.Abbott 1869, s. 334 Lisäksi vuodelta 1817 olevan brittiläisen asiakirjan mukaan Bonaparten läheinen poliittinen avustaja olisi yrittänyt houkutella Gregor MacGregoria pelastamaan Napoleonin Saint Helenalta, jotta tämä olisi voinut nousta Meksikon valtaistuimelle. Vuonna 1830 hän pyysi Napoleonin pojan, Reichstadtin herttua Napoleon II:n Ranskan valtaistuimen vaatimusten tunnustamista.

Bonaparte matkusti 12. marraskuuta 1831 newjerseyläisen Camden and Amboy Railroad -rautatieyhtiön hankkiman John Bull -veturin kyydissä sen tehdessä koeajon. Mukana oli lisäksi New Jerseyn osavaltion edustajia. 

 Paluu Eurooppaan 
Kesällä 1832 Bonaparte matkusti Lontooseen tavatakseen sukuaan. On myös mahdollista, että hän olisi jatkanut matkaa Wieniin Itävaltaan tavatakseen veljenpoikansa Napoleon II:n, mutta tämä oli kuollut 22. heinäkuuta 1832, minkä hän sai tietää vasta saavuttuaan Englantiin. Vuonna 1839 Bonaparte matkusti jälleen Eurooppaan ja tapasi vaimonsa pitkästä aikaa. Pian tämän jälkeen hän sai vakavan sydänkohtauksen, eikä voinut enää matkustella.
pienoiskuva|Joseph Bonaparten hauta Invalidikirkossa Pariisissa
Joseph Bonaparte kuoli 76-vuotiaana Firenzessä 28. heinäkuuta 1844 ja hänet haudattiin Invalidikirkkoon Pariisiin veljensä Napoleonin vierelle.

 Perintö 
Joseph Bonaparten tilukset Bordentownissa siirtyivät hänen kuollessaan hänen tyttärenpojalleen Joseph Lucien Bonapartelle, joka huutokauppasi ne kolmen vuoden kuluttua. Vuonna 1850 Bonaparten talon omistajaksi tullut konsuli Henry Beckett purki sen ja rakensi tilalle omansa 

Bonaparten rakennuksista jäi jäljelle portinvartijan tai puutarhurin talo. Beckettin rakennuttama talo paloi 1980-luvulla, ja paikalla on nykyään katolisen Society of the Divine Word -kongregaation seminaari. Monmouthin yliopiston antropologian opiskelijat ovat 2000-luvulla suorittaneet alueella kaivauksia ja löytäneet noin 14 000 artefaktia. Point Breeze on myös National Register of Historic Places -luettelossa.

 Lähteet 


 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Bonaparten suku
Luokka:Espanjan kuninkaat
Luokka:Vuonna 1768 syntyneet
Luokka:Vuonna 1844 kuolleet