Caroline Bonaparte

Maria Nunziata Carolina Buonaparte (25. maaliskuuta 1782 Ajaccio, Korsika, Ranskan kuningaskunta – 18. toukokuuta 1839 Firenze, Toskanan suurherttuakunta), tunnetaan paremmin nimellä Caroline Bonaparte, oli ranskalainen aatelinen ja Napolin kuningatar sekä Bergin ja Kleven suurherttuatar.

 Suku ja koulutus 
Hän Carlo Buonaparten ja Letizia Ramolinon kahdeksasta lapsesta toiseksi nuorin lapsi ja nuorin tytär. Vuonna 1793 Caroline muutti perheensä mukana Ranskaan vallankumouksen aikaan.  Hänen sisaruksiaan olivat Joseph Bonaparte, Napoleon Bonaparte, Élisa BonaparteLucien Bonaparte, Louis Bonaparte, Pauline Bonaparte ja Jérôme Bonaparte. 

Carolinen isä kuoli kuukautta ennen kuin Caroline täytti kolme vuotta. Kun Caroline oli yksitoista, Napoleon riitaantui Korsikan nationalistien kanssa ja perheen oli paettava Ranskaan. Caroline sai kokea köyhyyttä lyhyen aikaa Marseillessa, mutta Napoleonin nopea nousu Ranskan armeijassa toi perheelle pian varallisuutta. Kolmetoista vuotta vanhempi veli Napoleon maksoi Carolinen käymän kalliin tyttökoulun Institution Nationale de Saint-Germain  Saint-Germain-en-Layessa, jota piti madame Campan, Marie Antoinetten entinen ensimmäinen hovinainen. Myös Hortense de Beauharnais, Napoleonin vaimon Joséphinen (jota Bonapartet eivät voineet sietää) tytär oli samassa koulussa. Napoleonin palvelija kertoi seuraavan anekdootin noin kymmenen vuotta myöhemmin pidetyltä perhe-illalliselta.Napoleon oli juuri saanut kirjeen prefektiltä, joka kertoi tälle, että mies nimeltä Geoffrin oli pelastanut useita työläisiä sortuneesta hiilikaivoksesta. Kirje annettiin Carolinelle, joka tuskin pystyi tulkitsemaan sitä. Keisari, nähdessään sisarensa hämmennyksen, sanoi: "Anna se Hortenselle; hän lukee sen." Itse asiassa Hortense luki kirjettä varsin sujuvasti. Caroline Bonaparte tunnettiin enemmän oveluudestaan kuin kirjanoppineisuudestaan. Vuonna 1797 hän tapasi samankaltaisen  hahmon kenraali Joachim Muratin muodossa, teologian opiskelijasta tuli ratsuväen upseeri ja tämä palveli Napoleonin esikunnassa Italian armeijassa. Murat oli komea, karismaattinen ja hyväntuulinen, ja hänellä oli pitkä, tumma kihara tukka, minkä ansiosta hänet on helppo tunnistaa maalauksista. Caroline oli hurmaava ja kaunis, ”raikas kuin ruusu: kasvonpiirteidensä tavanomaisen kauneuden puolesta ei verrattavissa sisareensa Pauline Bonaparteen, vaikkakin ehkä miellyttävämpi kasvojensa ilmeen ja ihonvärinsä loiston vuoksi.”
 Avioliitto ja jälkeläiset 
Hän rakastui veljensä Napoleonin kenraali Joachim Muratiin, jonka kanssa hän meni naimisiin 17-vuotiaana 20. tammikuuta 1800.  Veli antoi rakkausavioliitolle vastahakoisesti suostumuksensa.
pienoiskuva|Napolin kuningatar Caroline Bonaparte lastensa kanssa, François Gérard n. 1809
Heille syntyi neljä lasta:

 Achille Charles Louis Napoléon, toinen Murat'n prinssi (21. tammikuuta 1801 Pariisi – 15. huhtikuuta 1847 Jeffersonin piirikunta, Florida); lähti Yhdysvaltoihin 1821, avioitui Tallahasseessa, Floridassa 1826 Catherine Daingerfield Willisin (1803–1867) kanssa, otti Yhdysvaltain kansalaisuuden, kuoli lapsettomana.
 Marie Letizia Joséphine Annonciade (26. huhtikuuta 1802 Pariisi – 12. maaliskuuta 1859 Bologna); avioitui Venetsiassa 1823 Guido Taddeo Pepolin, Pepolin markiisi, Castiglionen kreivin (1789–1852) kanssa, heillä oli neljä lasta.
 Lucien Charles Joseph Napoléon, Pontecorvon 2. prinssi, 3. prinssi Murat (16. toukokuuta 1803 Milano – 10. huhtikuuta 1878 Pariisi); lähti Yhdysvaltoihin 1825, avioitui Bordentownissa New Jerseyssä 1831 Caroline Georgina Fraserin (1810–1879) kanssa, heillä oli jälkeläisiä; hän oli serkkunsa Napoleon III:n liikekumppani. Hänestä polveutuu Muratin ruhtinasuku aina 1900-luvulle asti.
 Louise Julie Caroline (21. maaliskuuta 1805 Pariisi – 1. joulukuuta 1889 Ravenna); avioitui Triestessä 1825 Giulio Conte Rasponin (1787–1876) kanssa, heillä oli jälkeläisiä.

 Valtajuonittelut 
pienoiskuva|Suurherttuatar Caroline Bonaparte Murat tyttärensä Letizian kanssa, Élisabet Vigée Le Brun 1807. Tämän muotokuvan maalaaminen viivästyi koko kesän mittaiseksi, kun malli jätti tulematta ateljeehen ja muutti jatkuvasti kampaustaan ja asuaan. Tästä taiteilija sanoi suoraan suurherttuattaren kuullen: "Olen maalannut oikeita prinsessoja, jotka eivät koskaan aiheuttaneet minulle huolta eivätkä koskaan pakottaneet minua odottamaan." 
Vuonna 1803 puoliso Joachim Muratista tuli Pariisin sotilaskuvernööri. Hän osti Élysée-palatsin ja muutti sinne perheineen. Tämä ei tyydyttänyt Carolinen kunnianhimoa. Vuonna 1804 Napoleon kruunasi itsensä Ranskan keisariksi ja julisti veljensä Josephin ja Louisin valtakunnan ruhtinaiksi. Caroline oli raivoissaan siitä, että hänen kälynsä – mukaan lukien Hortense de Bauharnais, joka oli naimisissa Louisin kanssa – saisivat korkeamman aseman kuin hän itse.

Napoleon antoi periksi ja myönsi sisarelleen kohteliaisuusarvonimet "Keisarillinen Korkeus". Caroline jatkoi yrityksiä houkutella veljeltään kunnollinen kruunu. Muratit järjestivät ylellisiä juhlia Napoleonille ja hänen seurueelleen. He hankkivat tälle myös rakastajattaria. Vuonna 1805 he esittelivät hänet Éléonore Denuelle de la Plagnelle, kauniille 18-vuotiaalle heidän palveluksessaan olevalle naiselle. Joulukuussa 1806 Éléonore synnytti Napoleonin ensimmäisen lapsen, Charles Léon Denuellen. Caroline oli riemuissaan. Tämä osoitti Napoleonille, ettei hän ollut vastuussa keisarinna Joséphinen lapsettomuudesta, ja siten sinetöi perusteet avioliiton purkamiselle, minkä Napoleon teki tammikuussa 1810.

Tällä välin Carolinen pyrkimykset saada enemmän kuin kunnianimi olivat kantaneet hedelmää. Napoleon teki kunnian- ja vallanhimoisesta sisarestaan Bergin ja Kleven suurherttuattaren 15. maaliskuuta 1806 koverrettuaan heille ruhtinaskunnan Preussilta ja Baijerilta valtaamaltaan alueella. Sopivaa kyllä, Carolinen ei tarvinnut asua siellä.

 Napolin kuningatar 
pienoiskuva|347x347px|Napolin kuningatar Caroline Bonaparte, François Gérard 1810-1812
Vuonna 1808, kun Napoleon siirsi vanhimman veljensä Joseph Bonaparten Napolin valtaistuimelta Espanjan valtaistuimelle, hän teki Murateista Napolin kuninkaan ja kuningattaren 1. elokuuta 1808. Caroline tyhjennytti Élysée-palatsin Ranskan valtion aarteista ja tuotti ne Napoliin. Joseph oli jo ryöstänyt Napolista parhaimmat taide-esineet ja myöhemmin varasti myös Espanjan kuninkaalliset aarteet.

Puoliso Joachim Murat halusi käyttää kuninkaallista valtaansa, mutta Caroline vaati, että häntäkin kuultaisiin kaikissa tärkeissä asioissa. Hän yritti hillitä miehensä ylpeää luonnetta ja pehmentää tämän lähestymistapaansa Napoleonia kohtaan tavoitteenaan säilyttää heidän valtaistuimensa. Vaikka puolisot olivat usein erillään, riitelivät usein ja olivat uskottomia toisilleen, heitä yhdisti rakkaus ja kunnianhimo. Carolinen rakastajiin kuuluivat Murat'n adjutantti Charles de Flahaut (1785–1870), joka oli Charles Maurice de Talleyrandin avioton poika, ja myös käly Hortense de Bauharnaisin rakastaja, kenraali Jean-Andoche Junot, joka oli korvannut Muratin Pariisin kuvernöörinä, ja Klemens von Metternich, Itävallan Ranskan-suurlähettiläs.

Maaliskuussa 1810 Napoleon avioitui Itävallan arkkiherttuatar Marie Louisen kanssa. Hän lähetti Carolinen Itävallan rajalle saattamaan morsiantaan Pariisiin. Vaikka Marie Louise oli ystävällinen uutta kälyään kohtaan, hän ei ollut erityisen vaikuttunut tästä vaan piti tätä tyhjästä valittajana. Napoleonille ja keisarinna Marie Louiselle vuonna 1811 syntynyt poika Napoleon II vei kaiken toivon siitä, että Carolinen oma esikoispoikansa Achille Charles pääsisi Napoleonin seuraajaksi. Tämän jälkeen kuningatar Caroline liittoutui Itävallan valtiokansleri Klemens von Metternichin kanssa.

Vuonna 1812 Napoleon uskoi Joachim Muratille Grand Arméen ratsuväen komentajuuden Venäjän sotaretkellä. Caroline hallitsi Napolia miehensä poissa ollessa. Hän teki vaikutuksen ministereihinsä ja virkamiehiinsä terveellä harkintakyvyllään. Muratin englantilaisen lastenhoitajan mukaan Caroline oli "väsymätön valtakunnan asioiden huomioimisessa [ja] niin täysin uppoutunut niihin, että usein hän ei kahden viikon ajan nähnyt eikä kysellyt lastensa vointia." Paluumatkalla Moskovasta Napoleon kiiruhti Pariisiin jättäen Muratin vetäytyvän armeijan johtoon. Murat jätti asemapaikkansa ja pakeni Napoliin. Napoleon oli raivoissaan ja kirjoitti Carolinelle: "Napolin kuningas on jättänyt armeijansa. Miehesi on hyvin rohkea taistelukentällä, mutta hän on heikompi kuin nainen tai munkki, kun vihollinen ei ole läsnä. Hänellä ei ole moraalista rohkeutta."

Vaikka Joachim Murat palasi Napoleonin joukkoihin Saksan-sotaan vuonna 1813 ja osallistui Leipzigin taisteluun, Caroline piti veljensä tappiota väistämättömänä. Hän ja Murat toivoivat pelastavansa valtaistuimensa liittoutumalla Napoleonin vihollisten kanssa. 11. tammikuuta 1814 Murat allekirjoitti sopimuksen Itävallan keisarikunnan kanssa. Tämä takasi hänelle ja hänen perillisilleen Italiassa hallitsemansa alueen itsemääräämisoikeuden. Vastineeksi hän sitoutui yhteistyöhön sodassa Napoleonia vastaan. Kun Napoleon sai tietää tästä petoksesta, hänen kerrotaan sanoneen: "Tiesin hyvin, että Murat oli typerys, mutta luulin hänen rakastavan minua. Hänen vaimonsa on syynä hänen karkaamiseensa. Ajatella, että Caroline, oma sisareni, pettäisi minut!" pienoiskuva|Napolin kuningatar Caroline Murat surupuvussa, Jean Auguste Dominique Ingres 1814

Napoleon hävisi ja karkotettiin Elballe. Muratit pysyivät vallassa Napolissa. Joachim Murat kuitenkin katui tekojaan ja otti salaa yhteyttä Napoleoniin. Kun tämä pakeni Elbalta ja palasi Ranskaan maaliskuussa 1815 satapäiväisen keisarikunnan ajaksi, hän käski lankoaan pitämään napolilaiset joukot puolustusasemassa. Napoleon toivoi pitävänsä itävaltalaiset puolueettomina. Jotta tämä tapahtuisi, Italian, joka oli osittain Itävallan hallinnassa, oli pysyttävä puolueettomana. Murat jätti tämän neuvon huomiotta. Luulemalla voivansa auttaa Napoleonia aloittamalla harhautuksen, hän johdatti joukkonsa harkitsemattomasti Italiaan. Hän kärsi joukkoineen tappion Tolentinon taistelussa toukokuun 1815 alussa. Murat vetäytyi Napoliin ja jätti hyvästit Carolinelle. Tämä oli niin vihainen puolisolleen, joka kannatti edelleen liittottuneita eli Britanniaa, Venäjää, Itävaltaa ja Preussia, että Murat sanoi: "Jos näette minut elossa, rouva, uskokaa, että olen etsinyt kuolemaa turhaan!" Caroline ei koskaan enää nähnyt aviomiestään.

Murat lähti Ranskaan, mutta Napoleon kieltäytyi tapaamasta tätä. "Murat petti ja hylkäsi minut kahdesti", hän sanoi myöhemmin. Napoleon hävisi Waterloon taistelun kesäkuussa 1815 ja hänet karkotettiin syrjäiselle Etelä-Atlantin saarelle Saint Helenalle.

Caroline antautui Napolin ympäristössä risteilleen englantilaisen laivueen komentajalle. Tämä kuljetti Carolineen Triesteen ja luovutti hänet itävaltalaisille, jotka pitivät häntä Hainburgin linnassa Wienin lähellä. Samaan aikaan Joachim Murat matkusti Korsikalle. Sieltä hän yritti valloittaa valtakuntansa takaisin. Murat ja pieni joukko kannattajia nousivat 8. lokakuuta 1815 maihin Calabrian satamakaupungissa Pizzossa. Paikalliset osoittautuivat vihamielisiksi, ja Murat pidätettiin. Hänet tuomittiin sotilastuomioistuimessa kuolemaan. 

Joachim Muratin teloittivat ampumalla 13. lokakuuta 1815 hänen kilpailijansa, Molempain Sisiliain kuningas Ferdinand I:n joukot. Caroline sai tietää puolisonsa kohtalosta sanomalehdestä. Luettuaan kertomuksen aviomiehensä kuolemasta häneen kerrottiin "saaneen rajuja kohtauksia, jotka kestivät aamuun asti".

 Maanpako 
pienoiskuva|Caroline Bonaparten hauta, Ognissantin kirkko, FirenzeMaanpaossa ollessaan hän otti käyttöön arvonimen 'Liponan kreivitär'; 'Lipona' on anagrammi sanasta 'Napoli'. Maanpaossa hänellä oli seuralainen, edesmenneen puolisonsa adjutantti, kenraali Francesco Macdonald, jonka kanssa hän meni morganaattiseen avioliittoon vuonna 1817. Vuonna 1831 hän sai luvan muuttaa Firenzeen. 

Caroline Bonaparte kuoli Firenzessä 57-vuotiaana mahasyöpään toukokuussa 1839, kuten isoisänsä Giuseppe Maria Buonaparte, isänsä Carlo Buonaparte, sisarensa Pauline Bonaparte sekä veljensä Napoleon ja Lucien Bonaparte. Hänet on haudattu Chiesa di Ognissantin kirkkoon Firenzessä.

 Aiheesta muualla 
 Napoleonin juonikas sisar Karolina, jonka kuolemasta tänä vuonna on kulunut 100 vuotta, Aamulehti, 10.09.1939, nro 243, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

 Lähteet 

Luokka:Bonaparten suku
Luokka:Vuonna 1782 syntyneet
Luokka:Vuonna 1839 kuolleet