Münchenin sopimus

Münchenin sopimus oli eräiden Euroopan suurvaltojen solmima sopimus Tšekkoslovakian sudeettialueen luovuttamisesta Saksalle. Münchenin konferenssi pidettiin ja sopimus allekirjoitettiin 29.–30. syyskuuta 1938. Paikalla olivat Adolf Hitlerin edustama Saksa, Neville Chamberlainin edustama Yhdistynyt kuningaskunta, Édouard Daladierin edustama Ranska sekä Benito Mussolinin edustama Italia.

Konferenssin tarkoitus oli ratkaista sudeettialueista syntynyt kriisi. Alueella oli huomattava saksalaisväestö, ja Hitler vaati sen liittämistä Saksaan. Alue oli kuitenkin strategisesti tärkeä myös Tšekkoslovakialle, sillä suuri osa sen rajapuolustusta sijaitsi siellä. Myös tärkeä aseteollisuuteen keskittynyt Škodan tehdas sijaitsi sudeettialueella. Konferenssissa siis päätettiin Tšekkoslovakian tulevaisuudesta, vaikka maalla itsellään ei edes ollut edustajaa paikalla. Alueiden luovuttamista on pidetty Saksan lepyttely-yrityksenä osana myönnytyspolitiikkaa, jotta sodalta vältyttäisiin.

Versaillesista Müncheniin
pienoiskuva|Saksan laajeneminen 1938–1939 ennen sotaa
Versailles’n rauhansopimuksen jälkeen 10. syyskuuta 1919 allekirjoitettu Saint-Germainin sopimuksella muodostettiin lokakuun 1919 jälkeen Tšekkoslovakian tasavalta. Sopimuksessa ympärysvallat ja Itävalta-Unkarin seuraajat sopivat järjestelyistä entisen keisarikunnan alueella. Siinä otettiin huomioon tšekkien ja slovakkien oikeus kansallisvaltion perustamiseen Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin määrittelemän ”kansojen oikeus hallita itse itseään” -periaatteen mukaisesti.

Sopimus ei ottanut huomioon sitä, että Böömin, Määrin, Slovakian, Rutenian ja Sleesian alueilla oli runsaasti etnisiä vähemmistöjä, joista jotkut olivat alueellaan jopa enemmistöinä. Suuria vähemmistöjä olivat esimerkiksi sudeettialueen saksalaiset, Etelä-Slovakian unkarilaiset sekä Sleesian puolalaiset.

Myös tšekeillä ja slovakeilla oli toisistaan eroava valtiomenneisyys, mikä kielellisestä samankaltaisuudesta huolimatta vaikeutti tšekkoslovakialaisen kansallisvaltion muodostamista. Tšekit ja slovakit olivat asuneet aikaisemmin yhdessä Suur-Määrin alueella mutta olivat jo kauan olleet valtiollisesti erossa toisistaan. Slovakit olivat olleet lähes tuhat vuotta unkarilaisten vallan alla ja tšekit puolestaan kuuluneet yhtä kauan itävallansaksalaisen kulttuurin piiriin. Böömin kuninkaatkin olivat olleet Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja sittemmin Itävallan alaisia. Erilainen tausta oli erkaannuttanut tšekkejä ja slovakkeja toisistaan, jotka Tšekkoslovakiassa kansallisvaltioaatteen perusteella yhdistettiin valtiollisesti, jotta voitaisiin perustella maan itsenäisyyttä ja samalla rajoittaa saksalaista vaikutusta niiden piirissä. Itävalta-Unkarin politiikka tšekkejä kohtaan oli ollut ajoittain heidän kansallisuusaatettaan voimakkaasti rajoittava.

Tšekkoslovakian esittämät kartat vähättelivät vähemmistöjä, mutta niitä ei lopulta vastustettu voimakkaasti vähemmistökansallisuuksien keskuudessa, vaan olotilaan sopeuduttiin. Valtioajatuksena oli puolustaa vasta muodostuvaa uutta kansallisvaltiota, jossa tšekit ja slovakit muodostivat niukasti puolet alueen väestöstä. Toinen puoli väestöstä muodostui sudeettialueen saksalaisista, unkarilaisista, saksalaistuneista juutalaisista, puolalaisista, ruteeneista (ukrainalaisista) sekä romaneista, jotka kaikki asuivat monikulttuurisessa entisessä keisarikunnassa.

 Imperialismista toiseen 
Päästyään eroon Itävalta-Unkarin Itävallan vaikutuksesta tšekit tšekkiläistivät saksalaisilta hallinnon muun muassa Böömissä, mutta myös Slovakiassa, jossa oli puutetta entisen Itävalta-Unkarin saksalaiset ja unkarilaiset virkamiehet korvaavista slaaveista.

Saint-Gernain-en-Layen sopimuksessa oli taattu slovakeille kansanäänestyksen mahdollisuus liitosta tšekkien kanssa, mutta sitä ei ollut järjestetty.

1930-luvun lama ja kansallissosialismin nousu Saksassa vaikuttivat myös sudeettimaahan. Saksalaisten ja unkarilaisten lisäksi myös slovakit pyrkivät rajoittamaan tšekkien vaikutusvaltaa Tšekkoslovakiassa. Tasavertaisen liittosuhteen vertauskuvaksi yrittivät slovakit saada muutettua Tšekkoslovakian kirjoitetuksi muodossa Tšekko-Slovakia. Sudeettialueiden luovutuksen jälkeen maa muuttuikin slovakkien kannalta liittovaltiomaisemmaksi.

 Sudeettialueiden kriisi 
Vuonna 1918 keisarillisen neuvoston Böömin saksankieliset jäsenet kieltäytyvät hyväksymästä liittymistä vastaperustettuun Tšekkoslovakian tasavaltaan. He puolestaan ehdottivat alueittensa liittämistä saksankieliseen Itävaltaan sekä kahden alueellisen hallituksen pystyttämistä: 

 Böhmerwaldgau – Böömin eteläosa pyysi liittämistä Oberösterreichin Kreisiin
 Deutschböhmen – Böömin luoteisosa
 Sudetenland – Määrin pohjoisosa sekä Itävallan Sleesia
 Südmähren – Määrin eteläosa pyysi liittämistä Niederösterreichin Kreisiin.

Yhdessä näitä alueita kutsuttiin sudeeteiksi. Niiden alueella asui kolme miljoonaa maan 15 miljoonasta asukkaasta.

Vastakkainasettelu saksalaisten ja tšekkien välillä paheni koko 1930-luvun ajan. Saksalainen vähemmistö, joka oli kuitenkin enemmistö mainituilla neljällä alueella, seurasi natsipoliitikko Konrad Henleiniä, joka liioitteli vaatimuksissaan. Todellinen kriisi puhkesi sen jälkeen, kun Itävalta liitettiin Saksaan keväällä 1938. Silloin oli jo hyvin todennäköistä, että Hitlerin seuraava vaatimus koskisi sudeettialueiden liittämistä Saksan valtakuntaan.

 Saksan hyökkäyssuunnitelmat 
Adolf Hitler oli yliarvioinut Saksan jälleenvarustautumisen laajuuden, ja toisin kuin Saksan muu sodanjohto, hän piti Tšekkoslovakian hyökkäämisen riskejä vähäisinä eikä pelännyt konfliktia länsivaltojen kanssa.Kershaw 2009, s. 417 Sen sijaan toimettomuus oli hänen mukaansa vaarallista, sillä asevarustelussa länsivallat saisivat Saksan ennen pitkää kiinni.Kershaw 2009, s. 420 Saksalaiset varautuivat hyökkäykseen Tšekkoslovakiaan eli operaatio Vihreään jo vuodesta 1937 alkaen, ja kesään 1938 mennessä Hitlerin näkemys hyökkäämisestä vahvistui.Kershaw 2009, s. 426, 429 Hyökkäyssuunnitelmissa laskettiin sen varaan, että Tšekkoslovakia kukistuisi alle kahdessa viikossa, ja joukot voitaisiin sen jälkeen tarvittessa nopeasti siirtää Ranskan vastaiselle rajalle.Kershaw 2009, s. 427 Italia halusi pysyä puolueettomana.Kershaw 2009, s. 425

Ranska ja Neuvostoliitto olivat kumpikin solmineet Tšekkoslovakian kanssa liiton vuonna 1936, mutta kumpikaan ei ollut valmis sotaan Saksaa vastaan. Neuvostoliitto ei olisi voinut puolustaa Tšekkoslovakiaa ilman kauttakulkusopimusta Puolan tai Romanian läpi, ja tällaista sopimusta sen oli mahdotonta saada.Kershaw 2009, s. 422 Pääministeri Édouard Daladierin Ranska oli lähestymässä vaaleja, joten ajankohta oli huono sotilaallisiin operaatioihin ryhtymiselle varsinkaan ilman Britannian tukea tai osallistumista.

Elokuussa 1938 Iso-Britannia painosti Tšekkoslovakiaa taipumaan Hitlerin vaatimuksiin, ja lopulta presidentti Edvard Beneš myöntyi vaatimuksiin 5. syyskuuta 1938. Vaikka Hitler menetti verukkeen sodalle, hän päätti pysyä miehityksen kannalla: Saksan tuli olla valmis hyökätä Tšekkoslovakiaan 1. lokakuuta 1938.Kershaw 2009, s. 430–431 Saksassa vallitsi hermostunut ilmapiiri, sillä sodan odotettiin alkavan minä hetkenä hyvänsä.Kershaw 2009, s. 432 Syyskuun aikana Hitler tapasi kahdesti Ison-Britannian pääministerin Neville Chamberlainin, mutta sudeettialueiden luovuttamisesta Saksalle ei päästy sopuun.Kershaw 2009, s. 432–436 Sodan uhka kasvoi, kun Britannia ilmoitti tukevansa Ranskaa, mikäli tämä joutuisi sotaan Saksan kanssa.Kershaw 2009, s. 439 

 Münchenin konferenssi 
pienoiskuva|Neville Chamberlain esittelee Münchenin sopimusta väkijoukolle Hestonin lentoasemalla 30. syyskuuta 1938 palattuaan sopimusneuvotteluista
Sudeettikriisin mahdollisista sotaan johtavista seurauksista huolestunut Saksan ilmavoimien ylipäällikkö Hermann Göring oli aloittanut neuvottelutunnustelut syyskuun 1938 alussa. Ratkaisevaa oli Benito Mussolinin väliintulo: Italian johtaja ilmoitti tukevansa Saksaa mutta kehotti Hitleriä lykkäämään liikekannallepanoa ja hyväksymään Britannian ehdotuksen neljän suurvallan välisestä neuvottelusta.Kershaw 2009, s. 440–441 Hitler hyväksyi ehdotuksen ja ilmoitti ”suuren ystävänsä ja liittolaisensa signor Mussolinin” pyynnöstä lykänneensä liikekannallepanoa vuorokaudella.Kershaw 2009, s. 441

Kokous järjestettiin Münchenin Ruskeassa talossa, vaikuttavassa puoluepäämajassa, syyskuun 28.–29. päivinä. Sopimusluonnos allekirjoitettiin 30. syyskuuta.Kershaw 2009, s. 442 Sopimuksen mukaisesti tšekkien tuli evakuoida sudeettialueet 19. lokakuuta 1938 mennessä, ja ne tuli miehittää asteittain saksalaisin joukoin. Lisäksi osa Sleesiaa (906 km² – 258 000 asukasta) tuli luovuttaa Puolalle. Lisäksi Hitler allekirjoitti Chamberlainin laatiman sopimuksen, jossa Saksa ja Britannia ilmoittivat, etteivät ne enää koskaan ryhtyisi sotaan toisiaan vastaan.

Ranska ja Neuvostoliitto jättivät Tšekkoslovakian ilman tukea, ja Münchenin sopimus hyväksyttiin yksimielisesti. Pääministeri Neville Chamberlain sai Isossa-Britanniassa sankarin vastaanoton noustessaan Münchenistä palaavasta lentokoneesta. Kansanjoukot uskoivat, että suurin mahdollinen konflikti vältettäisiin. Kansakunta oli helpottunut ja kiitollinen rauhan pelastajille, vaikka kyse oli vain löyhästä ja lykkäämiseen tähtäävästä kompromissista. Tämän lisäksi Chamberlain palasi kotiin mukanaan Saksan ja Ison-Britannian välinen lisäsopimus, jossa osapuolet sitoutuivat neuvottelemaan rauhanomaisesti osapuolten tulevaisuudesta. Juuri tätä osaa sopimuksesta pääministeri piti kädessään kun hän juhlallisesti ja riemuiten palasi Lontooseen. Kriisi antoi kuitenkin demokraattisille hallituksille mahdollisuuden ymmärtää, millaista vaaraa autoritaarinen Saksa ja sen johtaja Hitler edustivat.

Tšekkien hallitus antautui 30. syyskuuta 1938 ja suostui Münchenin sopimuksen pykäliin.

Sopimuksen seuraukset
Saksa aloitti sudeettialueiden miehityksen 1. lokakuuta 1938. Sopimuksen seurauksena Tšekkoslovakia menetti 28 160 km2:n laajuisen alueen, noin 20 prosenttia pinta-alastaan. Alueella asui noin 2 800 000 saksalaista, mutta myös 800 000 tšekkiä.

Menetetyt alueet olivat olleet Tšekkoslovakialle sekä taloudellisesti että sotilaallisesti keskeisiä, sillä siellä oli 60 % maan kivihiili- ja 80 % ruskohiili­varoista, 86 % kemikaali- ja 80 % sementtiteollisuudesta, 70 % rauta- ja teräs­teollisuudesta, 70 % sähkön­tuotannosta ja 50 % metsävaroista. Uusi raja pirstoi pahasti myös maan rautatie-, maantie- ja puhelinlennätinverkoston. Lisäksi Tšekkoslovakiasta tuli käytännössä puolustuskyvytön, sillä menetetyllä alueella olivat maan kaikki linnoituslaitteet.

Münchenin kokouksen on todettu vaikuttaneen myös talvisodan syttymiseen, sillä Neuvostoliitto veti omat johtopäätöksensä länsivaltojen myönnytyksistä Saksalle ja alkoi etsiä uusia toimintavaihtoehtoja aikaisemmalle politiikalleen, jolla se oli pyrkinyt yhdistämään länsivaltoja Saksan vastaiseen rintamaan. Neuvostoliitto käynnisti Boris Jartsevina esiintyneen toisen lähetystösihteeri Boris Rybkinin avulla Suomessa Jartsev-neuvottelut, joiden tarkoituksena oli selvittää Suomen asenne siihen mahdollisuuteen, että Saksa hyökkää Neuvostoliittoon. Neuvottelut alkoivat todennäköisesti Neuvostoliiton Helsingin suurlähettilään ja Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaari Maksim Litvinovin tietämättä, minkä vuoksi niihin suhtauduttiin epäluuloisesti.

 Kohti sotaa 
Valmistautuessaan yhteenottoon, joka kaikista osapuolista tuntui väistämättömältä, eurooppalaiset suurvallat olivat asettaneet armeijansa valmiustilaan ensimmäisen kerran ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Münchenin sopimus näytti väliaikaisesti rauhoittaneen sudeettialueen kriisin. Laajasti kuitenkin arvioitiin, että pahempaa olisi tulossa.

Neuvostoliitto oli merkittävin Münchenin sopimuksesta pois jäänyt valtio, vaikka Neuvostoliitto oli Ranskan veroinen kumppani 1936 Tšekkoslovakian turvallisuutta takaavassa sopimuksessa. Stalin näki, että Iso-Britannia ja Ranska olivat valmiit uhraamaan pienen liittolaisensa saksalaisille vaateille, ja pelkäsi, että maat tekisivät tulevaisuudessa samoin Neuvostoliiton suhteen, jolloin kommunistit ja kansallissosialistit joutuisivat keskenään taisteluun. Näin Iso-Britannia ja Ranska saisivat helpon voiton kahdesta totalitaarisesta valtiosta niiden heikennettyä toisensa. Puola ja Romania eivät olleet valmiita hyväksymään neuvostoarmeijan kauttakulkua maansa halki eivätkä myöskään neuvostoliittolaisten lentokoneiden ylilentoja, jos joukkoja olisi tarvittu tšekkien avuksi. Sen tunnustaminen vaikutti huomattavalla tavalla syyskuussa 1939 solmitun Molotov–Ribbentrop-sopimuksen syntyyn.

Tšekkoslovakia menetti omaa, liittosuhteista riippumatonta sotilaallista puolustuskykyään. Sudeettimaalle oli perustettu lähes Maginot-linjan veroinen puolustusjärjestelmä, joka kuului sudeettimaan luovutuksen jälkeen Saksan valtakuntaan. Ilman tätä puolustuslinjaa maan itsenäisyyden puolustaminen aseellisesti olisi käytännössä mahdotonta. Jäljelle jääneiden Tšekkoslovakian osien itsenäisyys riippuisi luovutusten jälkeen Saksan hallituksen tahdosta sekä muiden eurooppalaisten suurvaltojen halusta ja kyvystä puolustaa niitä valtionrajoja, jotka ne olivat Münchenin sopimuksella taanneet.

Muut alueluovutukset
pienoiskuva|Puolalaisia miehitysjoukkoja Teschenin alueella lokakuussa 1938. Alueliitos yllätti sekä länsivallat että Neuvostoliiton. 
Lokakuussa 1938 Puola miehitti Teschenin alueen tšekkiläisen osan, joka oli vuonna 1920 jaettu Tšekkoslovakian ja Puolan kesken. Puola katsoi koko alueen olleen etnisesti puolalainen. Miehitys vahingoitti Puolan kansainvälistä mainetta, ja esimerkiksi Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov nimitti puolalaisia alueliitoksen jälkeen ”Hitlerin sakaaleiksi”.

Münchenin neuvotteluissa päädyttiin siihen, että Unkari ja Tšekkoslovakia saivat määrittää Unkarille siirtyvät alueet. Lisäksi Slovakian osittain unkarilaisenemmistöiset etelä- ja itäosat marraskuussa 1938 ja maaliskuussa 1939 Unkariin Wienin välitystuomiolla. Nämäkin aluemuutokset peruttiin toisen maailmansodan jälkeen lukuun ottamatta Ruteniaa, joka siirtyi Unkarilta Neuvostoliitolle.

Reaktiot Suomessa
Keski-Eurooppaa syys- ja lokakuussa 1938 järkyttänyt kriisi heijastui Itämeren piirissä myös Suomeen. Neuvostoliiton ulkoministeri Maksim Litvinov luonnehti Euroopan olleen tuolloin ”kahden tuuman päässä sodasta”.Jakobson 1955, s. 96 Suomen ulkoministeriö siirtyi 14. syyskuuta ympärivuorokautiseen päivystykseen, ja puolustusneuvoston puheenjohtaja, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim vaati 20. syyskuuta osittaisen liikekannallepanon julistamista.Tarkka, Jukka & Tiitta, Allan: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 116. Helsinki: Otava, 1987. Helsingin lehdet kertoivat 24. syyskuuta Neuvostoliiton laivaston ja ilmavoimien loukanneen useissa kohdin Suomen merialueita ja ilmatilaa. Muutamaa päivää myöhemmin puolustusministeriö vahvisti, että Suomen rannikkopuolustusta oli vahvistettu ja ”pienehkö määrä” reserviläisiä kutsuttu ylimääräisiin kertausharjoituksiin. Myös Ruotsin pääministeri Per Albin Hansson oli jo 23. syyskuuta ilmoittanut, että armeijan ja laivaston vapautuva miehistö oli toistaiseksi pidetty palveluksessa.Jakobson 1955, s. 97

Münchenin sopimuksen tultua solmituksi myös Suomessa tunnettiin yleisesti helpotusta siitä, että suursodan syttyminen Euroopassa näytti olevan vältetty. Juuri Työväen akatemian johtajaksi valittu maisteri Yrjö Kilpeläinen (nimimerkki Jahvetti) katsoi kuitenkin omassa kommentissaan sopimuksen syntyneen tavalla, joka saattoi muodostua kohtalokkaaksi sekä yleisten oikeusperiaatteiden että varsinkin pienten kansojen olemassaolon kannalta: 

Hitler rikkoo Münchenin sopimuksen
Münchenin sopimusta oli niin lännessä kuin idässäkin pidetty Adolf Hitlerin suurena voittona, mutta Hitler itse oli toista mieltä. Neuvonantajilleen hän sanoi Ison-Britannian pääministerin Neville Chamberlainin pilanneen hänen marssinsa Prahaan. Jo kolmen viikon kuluttua Münchenin kokouksesta hän antoi Saksan sotavoimille käskyn alkaa valmistella tynkä-Tšekkoslovakian miehitystä, mihin tšekkien ja slovakkien keskinäiset ristiriidat antoivat hänelle tekosyyn. Hitler pakotti uhkavaatimuksella Slovakian julistautumaan itsenäiseksi, ja hänen johdollaan käynnistettiin propagandakampanja saksalaisen väestön Tšekkoslovakiassa muka kärsimästä sorrosta.Jakobson 1999, s. 263–264 

Tšekkoslovakian vanha ja sairas presidentti Emil Hácha sai 13. maaliskuuta 1939 kutsun Berliiniin, johon hän saapui seuraavana päivänä. Vasta keskiyön jälkeen hän pääsi Hitlerin puheille. Hitler ilmoitti, että saksalaiset joukot marssisivat Tšekkoslovakian rajan yli seuraavana aamuna kello kuusi, ja vakuutti, että jokaista tšekkiläistä pataljoonaa vastaan Saksalla olisi yksi divisioona. Saksan ilmavoimien komentaja, marsalkka Hermann Göring tehosti uhkausta varoittaen, että mikäli tšekit ryhtyvät vastarintaan, Praha tuhottaisiin ilmapommituksella. Tämän kuultuaan Hácha pyörtyi, ja Hitlerin henkilääkärin virvoitettua hänet ruiskeella hän soitti Prahaan ja sai hallituksensa myöntymään siihen, ettei vastarintaan ryhdyttäisi. Aamuyöllä 15. maaliskuuta kello 4 julkistettiin tiedote, jonka mukaan Hácha oli ”luovuttanut kansansa kohtalon luottavaisesti Führerin käsiin”, ja vielä samana iltapäivänä Hitler matkusti Prahaan ja vietti seuraavan yön Böömin kuninkaiden entisessä palatsissa.

Maaliskuun 16. päivänä 1939 Tšekkoslovakia lakkasi virallisesti olemasta, kun Saksan armeija valloitti loputkin Böömin ja Määrin alueesta, josta tuli Saksan Böömin ja Määrin valtakunnanprotektoraatti. Samaan aikaan Slovakia julistautui itsenäiseksi Slovakian valtioksi, joka kuitenkin toimi ulkopoliittisesti riippuvaisena Saksasta. Sitä johti isä Tiso, jonka slovakit kuitenkin hirttivät sodan jälkeen maanpetoksesta tuomittuna.

Muu maailma oli tuskin ehtinyt toipua Tšekkoslovakian kaappauksesta, kun Hitler teki jo seuraavan siirtonsa. Heti Prahan miehityksen jälkeen hän esitti Liettualle uhkavaatimuksen Memelin palauttamisesta Saksan yhteyteen. Liettuan hallitus taipui, ja vain viikon kuluttua Prahan miehityksestä, 22. maaliskuuta 1939, Hitler matkusti itse Memeliin julistamaan, että yksi Versailles’n rauhassa Saksasta riistetty alue oli jälleen yhdistetty emämaahan.Jakobson 1999, s. 264 

Tšekkoslovakian maaliskuun 1939 tapahtumien jälkeen toisaalta Iso-Britannia ja Ranska, toisaalta Neuvostoliitto tekivät omat johtopäätöksensä. Länsivallat käsittivät, miten paljon Hitlerin sanaan oli luottamista, ja totesivat, että periksi antaminen oli lopetettava. Neuvostoliiton näkökulmasta taas Saksan toimet Tšekkoslovakiaa kohtaan – ja vielä selvemmin Saksan painostus seuraavaksi Puolaa kohtaan – osoittivat suuntausta itään. Moskovassa heräsi kysymys, oliko Hitlerin tarkoituksena teoksessaan ”Mein Kampf” esittämänsä ohjelman mukaisesti jatkaa tunkeutumistaan vielä kauemmaksi itään eli Neuvostoliiton alueella ainakin Ukrainaan. Neuvostoliiton epäluuloa Hitleriä kohtaan lisäsi se, että tämä oli asettunut puheidensa ja lausuntojensa sävyn perusteella selvästi kommunismin vastustajaksi. Moskovassa tulkittiin Saksan pyrkineenkin unohtamaan Rapallon sopimuksen, jonka Saksa ja silloinen Neuvosto-Venäjä olivat solmineet ensimmäisen maailmansodan jälkeen.Pakaslahti, Aaro: Talvisodan poliittinen näytelmä, s. 45. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1970.

Iso-Britannia ja Ranska aloittivat joukkojensa liikekannallepanon ikään kuin mitään konkreettista ja hälyttävää ei olisi tapahtunut. Hitlerin hyökkäys Puolaan merkitsi kuitenkin toisen maailmansodan alkamista.

Potsdam 1945
Usein yhdistetään kuuluisa Benešin asetus, joka edellytti sudeettialueen saksalaisten häätämistä ja asuttamista muualle, sekä vuoden 1945 Potsdamin konferenssin päätökset. Tässä päätöksessä määrättiin noin 11 miljoonan saksalaisen siirtäminen Tšekkoslovakiasta, Puolasta ja Unkarista.

Tšekkoslovakia hääti alueiltaan vuosina 1945–1948 kolme miljoonaa etnisesti saksalaista kansalaistaan, joiden kaikkien todettiin tukeneen natsihallintoa tai Konrad Henleinin natsimyönteistä saksalaispuoluetta. Poikkeuksen tekivät natseja vastaan taistelleet ja henkilöt, joiden asema ja tehtävä heidän osaamisensa tähden olisi ollut vaarassa. Maasta ajettiin kaikkiaan 250 000 henkilöä, lähes 10 prosenttia väestöstä.

Saksalaisten omaisuus takavarikoitiin maanpaossa olevan presidentti Benešin asetuksella. Nämä kansalaiset menettivät myös kansallisuutensa.

Asetuksella oli pitkäaikainen vaikutus Tšekin tasavallan sekä sen naapureiden Itävallan ja Saksan suhteisiin, vaikka maiden hallitukset pitivätkin asiaa loppuun käsiteltynä. Painostustarkoituksessa syntyi kuitenkin kansalaisjärjestöjä, varsinkin Baijerissa, vaatimaan asetuksen kumoamista. Muuttamaan joutuneiden ikääntyminen ja kuolema ovat osaltaan vähentäneet tšekkeihin kohdistuvaa painostusta asiantilan korjaamiseksi. Varsinkin maan jäsenyys Euroopan unionissa on ollut omiaan vähentämään paineita. Kuitenkin vuonna 2009 asiasta heräsi jälleen kiivas keskustelu Tšekin EU-vastaisen presidentti Václav Klausin vaadittua Lissabonin sopimuksen allekirjoittamiselle ehdoksi takeita siitä, etteivät sudeettialueilta karkotetut saksalaiset ole jatkossakaan oikeutettuja mihinkään korvauksiin.

Münchenin sopimuksen mitätöinti
Huhtikuussa 1973 Länsi-Saksa ja Tšekkoslovakia ilmoittivat Bonnissa käytyjen neuvottelujen tuloksena päässeensä periaatesopimukseen Münchenin sopimuksen hautaamisesta.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1974, s. 50. Helsinki: Otava, 1973. . Itä- ja Länsi-Saksan yhdistyttyä Saksa ja Tšekkoslovakia allekirjoittivat helmikuussa 1992 keskinäisen hyvän naapuruuden sopimuksen. Osa menneisyyden vaikeimmista pulmista oli kuitenkin jouduttu jättämään pois sopimustekstistä. Tšekkoslovakiassa oltiin pettyneitä siitä, ettei Saksa julistanut Münchenin sopimusta alusta alkaen laittomaksi.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1993, s. 50. Helsinki: Otava, 1992. .

 Lähteet 
 Jakobson, Max: Diplomaattien talvisota. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1955.
 Jakobson, Max: Väkivallan vuodet: 20. vuosisadan tilinpäätös I, s. 263–264. Helsinki: Otava, 1999. . 


 Viitteet 

Aiheesta muualla

 Sopimuksen teksti  
 Münchenin sopimus Protic.netin sivuilla  
 Münchenin sopimuksen teksti, 29.9. 1938. (Cliotexte)  
 Uusi vaihe Europan tilanteessa. Hitler kutsunut Chamberlainin, Mussolinin ja Daladierin Müncheniin. Neuvottelukokous alkaa tänään klo 15, Helsingin Sanomat, 29.09.1938, nro 262, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Sopimukseen on jo päästy. Sudeettisaksalaisen alueen miehitys alkaa huomenna. Määrätty vyöhyke miehitetään lokak. 10 p:ään mennessä. Kansanäänestyksen ajankohdastakin sovittiin eilen Münchenissä, Helsingin Sanomat, 30.09.1938, nro 263, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Sudeettialueen miehitys alkaa. Saksalaiset joukot marssivat tänään rajan yli. Syrovyn hallitus hyväksynyt Münchenin sopimuksen. Maansuru Tshekkoslovakiassa, Helsingin Sanomat, 01.10.1938, nro 264, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Veretön rajanmuutos. Saksalaiset sotilasosastot marssivat eilen 1:lle saksalaisvyöhykkeelle. Hakaristiliput vedettiin salkoihin tshekkien peräytyessä, Helsingin Sanomat, 02.10.1938, nro 265, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Kansainväliset kriisit
Luokka:Natsi-Saksa
Luokka:Münchenin historia
Luokka:Toisen maailmansodan politiikka
Luokka:Tšekkoslovakian historia
Luokka:1938
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:1900-luvun kansainväliset sopimukset