William Pitt nuorempi

William Pitt nuorempi (28. toukokuuta 1759 Hayes Place, Hayes, lähellä Bromleytä, Kent, Ison-Britannian kuningaskunta – 23. tammikuuta 1806 Putney, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli englantilainen aatelinen, brittiläinen valtiomies, pääministeri vuosina 1783–1801 ja vuosina 1804–1806 Ranskan vallankumoussodan ja Napoleonin sotien aikana. Hänellä oli huomattava vaikutusvalta pääministerin viran vahvistamisessa.

Pittistä tuli parlamentin jäsen vuonna 1781, hänestä tuli valtiovarainministeri vuonna 1782 ja pääministeri vuonna 1783 vain 24-vuotiaana. Pittin pääministerinkausi osui kuningas Yrjö III:n aikaan, jolloin tapahtuivat Ranskan suuri vallankumous ja Napoleonin sodat. Hänen maineensa lepää hänen uudistuksillaan 1780-luvulla, joilla hän pystyi palauttamaan maan talouden ja kunnian Amerikan vallankumouksen jälkeen. Pittiä nimitetään usein toryksi, mutta hän piti aina itseään sitoutumattomana whiginä ja vastusti jäykän puoluejärjestelmän syntymistä.William Pitt 'The Younger' 1783-1801 and 1804-6 Tory  (number-10.gov.uk)

Suku ja koulutus

William Pitt nuorempi oli Chathamin jaarli William Pittin ja lady Hester Grenvillen toiseksi vanhin poika ja viidestä lapsesta toiseksi nuorin. Pittin isä oli valtiomies ja Britannian pääministeri vuosina 1766–1768, hänen enonsa George Grenville oli myös poliitikko ja pääministeri vuosina 1763–1765. Myös hänen vanhemmalla veljellään John Pittillä oli poliittinen ura. Nuorin veli James Charles ryhtyi laivastouralle.

Sairaalloista poikaa koulutti kotona pastori Edward Wilson. Älykkäänä lapsena William oppi nopeasti latinaa ja kreikkaa. Vuonna 1773 ollessaan neljätoistavuotias hän opiskeli filosofiaa, klassisia kieliä ja poliittista historiaa Pembroke Hallissa Cambridgen yliopistossa. Vuonna 1776 heikon terveyden vaivaama Pitt käytti hyväkseen aateliston ikivanhaa etuoikeutta valmistua 17-vuotiaana Master of Arts oppiarvoon ilman loppukokeita. Hän kuitenkin asui edelleen yliopistossa suurimmaksi osaksi täysi-ikäisyyteensä asti, ja näinä vuosina hän keräsi ne tiedon varastot, joita hän käytti niin tehokkaasti hyväkseen myöhemmässä elämässään. Yliopistosta lähdettyään hän vietti jonkin aikaa Manner-Euroopassa.

Pittin isä kuoli vuonna 1778, vanhempi veli John peri maaomaisuuden ja tittelin ja nuorempana poikana William sai vain vähäisen perinnön. Hän kouluttautui lakimieheksi Lincoln's Innissä ja sai asianajajan toimintaoikeuden virallisen vahvistuksen Länsi-Englannin käräjäoikeuspiiriin vuonna 1780.

Poliittisen uran alku

Syyskuun 1780 vaaleissa 21-vuotias William Pitt yritti päästä Cambridgen yliopiston parlamenttiehdokkaaksi, muttei tullut valituksi nuoruutensa vuoksi. Tavoitellessaan edelleen parlamenttipaikkaa Pitt pääsi opiskelutoverinsa Rutlandin herttua Charles Mannersin avustuksella sir James Lowtherin suojelukseen. Lowtherilla oli maaomistustensa ansiosta vaalipiiri Applebyssa Westmorlandissa ja tammikuun 1781 täytevaaleissa Pitt tuli valituksi alahuoneen jäseneksi.

Parlamentissa Pitt piti menestyksekkään neitsytpuheen ja hänestä sukeutui huomattu parlamentaarikko ja väittelijä. Pitt liittyi aluksi merkittävien whigien, kuten Charles James Foxin seuraan. Whigien rinnalla Pitt vaati Amerikan vapaussodan päättämistä. Sen sijaan hän ehdotti pääministeri lordi Frederick Northille itsenäisyyden myöntämistä kapinallisille siirtokunnille. Etenkin Pitt kannusti parlamenttiuudistukseen ja antoi jopa vaalikorruption päättymistä merkinneen ehdotuksen.
pienoiskuva|Willian Pitt nuorempi, George Romney 1783 
pienoiskuva|William Pitt nuorempi, Thomas Gainsborough 1784
Lordi Northin ministeristö kaatui vuonna 1782 ja whig-puolueen edustaja, Rockinghamin markiisi Charles Watson-Wentworth nimitettiin pääministeriksi. Hän tarjosi Pittille paikkaa Irlannin varavarainhoitajana. Itsevarma Pitt kieltäytyi liian alhaisena itselleen pitämästään asemasta. Vain kolmen kuukauden kuluttua lordi Rockingham kuoli, ja häntä seurasi toinen whig, Shelburnen jaarli William Petty. Monet Rockinghamin ministeristön muodostaneet whigit kieltäytyivät jatkamasta uuden pääministerin alaisuudessa, mm. Charles James Fox. Pittillä näitä ennakkoluuloja ei ollut, ja hänet nimitettiin Shelburnen ministeristön valtiovarainhoitajaksi (Chancellor of the Exchequer).

Charles James Fox, josta tuli Pittin elinikäinen kilpailija, ryhtyi liittoon Frederick Northin kanssa ja yhdessä he pyrkivät kaatamaan Shelburnen hallituksen. Kun lordi Shelburne William Petty erosi vuonna 1783, Foxia halveksinut kuningas Yrjö III tarjosi Pittille pääministerin asemaa. Pitt kuitenkin kieltäytyi viisaasti, koska ei olisi kyennyt saamaan riittävää tukea alahuoneelta. Fox ja North nousivat nimellisesti Portlandin herttua William Cavendish-Bentinckin johtamaan hallitukseen.

William Pitt joutui oppositioon, jossa hän nosti kysymyksen parlamenttiuudistuksesta heikentääkseen hataraa hallitusta, joka sisälsi sekä uudistuksen kannattajia ja vastustajia. Pitt ei kannattanut äänioikeuden laajentamista, mutta pyrki hillitsemään lahjontaa ja "lahoja", vain muutaman äänestäjän vaalipiirejä. Vaikka ehdotus kaatui, monet sen kannattajat pitivät nyt Pittiä johtajanaan Charles James Foxin sijaan.

Nousu valtaan

Charels James Foxin ja Frederick Northin hallitsema hallitus kaatui joulukuussa 1783, kun Fox esitteli Edmund Burken esityksen uudistaa Brittiläistä Itä-Intian komppaniaa saadakseen sen tiukempaan valvontaan, mutta kuningas Yrjö III vastusti edistystä. Kun lakiesitys meni läpi alahuoneessa, kuningas lupasi pitää vihollisenaan jokaista ylähuoneen jäsentä, joka sitä kannattaisi. Lain kaatumisen jälkeen Yrjö III erotti Portlandin herttua William Cavendish-Bentickin hallituksen ja tarjosi pääministerin asemaa Pittille. William Pittistä tuli 24-vuotiaana Britannian nuorin pääministeri, mistä hän sai osakseen pilkkaa. Suosittu kommentti oli: "a sight to make all nations stand and stare: a kingdom trusted to a schoolboy's care". Vaikka ennustettiin, ettei "luumutorttu-hallitus" (mince-pie administration) kestäisi joulun pyhiin asti, se kesti seitsemäntoista vuotta.

Vähentääkseen opposition voimaa William Pitt tarjosi Charles James Foxille ja liittolaisilleen paikkoja hallituksessaan. Pittin kieltäytyminen ottaa mukaan lordi Northia kuitenkin esti hänen tavoitteensa. Uusi hallitus oli välittömästi puolustuskannalla, ja sai epäluottamuslauseen tammikuussa 1784. Pitt kieltäytyi kuitenkin yllättävästi eroamasta tappiosta huolimatta. Hänellä oli edelleen kuninkaan tuki, tuki ylähuoneelta ja jopa suuresta osasta maata, jossa kerättiin vetoomuksia hänen puolestaan, mikä sai paikalliset edustajat vaihtamaan puolta Pittin puolelle. Lontoon City antoi hänelle vapauskirjan (charter of liberty), ja paluumatkalla väkijoukko veti Pittin vaunuja kunnioituksen osoituksena. Whigien Brooks's -klubin kohdalla ryhmä miehiä yritti Pittin kimppuun ja hän pakeni vain vaivoin. Kun uutinen levisi, otaksuttiin että Foxin puoli oli yrittänyt hänen kimppuunsa keinoin millä hyvänsä. Pitt sai maineen "rehellisenä Billinä" ja oppositioon kohdistui raivo. Enemmistöä parlamentissa hän ei vielä saanut puolelleen.

Maaliskuussa 1783 parlamentti hajotettiin uusien vaalien edellä. Pitt valittiin parlamenttiin Cambridgen yliopiston vaalipiiristä, josta hän oli pitkään haaveillut ja jota hän edusti loppuelämänsä. Kuninkaan tuki ja valtiovarain kassasta maksetut "vaaliavustukset" riittivät yleensä hallitukselle tarpeellisen enemmistön saamiseen, mutta nyt Pittillä oli todellista kansansuosiotakin. Monet opposition edustajat jättivät paikkansa kalliin vaalikampanjan säästääkseen. Merkittävä poikkeus oli Charles James Foxin oma Westminster, yksi maan suurimmista vaalipiireistä. Siihen arvioidaan kuluneen neljännes koko maassa käytetyistä varoista Foxin taistellessa kaikin keinoin kahta pittiläistä ehdokasta vastaan varmistaakseen toisen kahdesta paikasta. Ääntenlaskennan jälkeen alkoi oikeustaistelu ja kaikki äänet tutkittiin, mikä kesti yli vuoden. Tämän ajan Fox istui varmalla parlamentin jäsenen paikallaan Orkneysaarten vaalipiirin edustajana. Viimein tutkimukset hylättiin ja Charles James Fox julistettiin voittajaksi.

Ensimmäinen pääministerikausi
pienoiskuva|Pääministeri William Pitt nuorempi, n. 1787
Varmistettuaan tukensa William Pitt ryhtyi toteuttamaan toimenpideohjelmaansa. Hänen ensimmäinen suuri toimensa oli India Act (1784), joka järjesteli uudelleen Brittiläisen Itä-Intian komppanian ja valvoi sen liiketoimia. Yhtiön hallintokomiteaan tulivat pääministeri ja ulkoministeri Sydneyn lordi puheenjohtajaksi. Bombayin ja Madrasin kuvernöörien valtaa vähennettiin ja kenraalikuvernööri Charles Cornwallisin valtaa lisättiin. 

Kotimaassa Pitt aloitti parlamenttiuudistuksen. Vuonna 1785 hän esitteli lain, jolla poistettaisiin parlamenttipaikka 36:lta "laholta vaalipiiriltä" (rotten borough), joissa oli vain muutamia äänestäjiä. Pitt ei kuitenkaan saanut riittävää tukea lakiehdotukselleen. Sen kaatuminen oli Pittiin viimeinen yritys uudistaa parlamenttiedustusta.

Valtion velka oli kasvanut valtaviin mittasuhteisiin Amerikan vapaussodan aikana. Pitt yritti helpottaa 250 miljoonan punnan velkataakkaa ottamalla käyttöön uusia veroja, sekä yritti hillitä salakuljetusta ja veropetoksia. Vuonna 1786 otettiin käyttöön rahasto (sinking fund), johon vuosittain koottava 1 miljoonan punnan ylijäämä oli tarkoitus käyttää osakkeiden ostoon ja sen annettiin kertyä korkoa korolle -periaatteella 28 vuoden ajan, johon mennessä siitä saatavat tulot olisivat 4 miljoonaa puntaa vuodessa. Vuonna 1792 säädettiin toisessa laissa, että jokaiseen uuteen lainaan olisi liitettävä 1 prosentin suuruinen säästörahasto, joka siten maksettaisiin takaisin 45 vuoden kuluessa. Järjestelmä toimi kohtuullisen hyvin rauhan aikana, koska tuloissa oli vuosittain ylijäämää, mutta sodan puhkeamisen jälkeen vuonna 1793 hallitus lunasti matalakorkoisen velan ottamalla uutta lainaa korkeammalla korolla.

Pitääkseen Ranskan aisoissa Pitt muodosti kolmiliiton Preussin ja Yhdistyneiden provinssien kanssa 1788. Nootkan salmen riidan aikana Vancouverinsaarella vuonna 1790 Pitt käytti liittosopimusta hyödykseen ja sai Espanjan luopumaan yksinoikeudesta koko Amerikkojen länsirannikkoon.

Vuonna 1788 maa ajautui vakavaan kriisiin, kun kuningas Yrjö III sairastui porfyriaan. Hoitamattomana sillä oli vaikutuksia mielenterveyteen, ja kuninkaan luultiin kärsivän jostain mielisairaudesta. Maan laeissa ei ollut säädöksiä kuninkaan hulluuden varalle, eikä tiedetty, miten valtionhoitajan asettaminen kävisi päinsä. Koko parlamentti oli yksimielinen, että ainoa valtionhoitajakandidaatti oli kuninkaan vanhin poika, Walesin prinssi George. Tämä tuki kuitenkin Charles James Foxia ja olisi valtaan tullessaan varmasti erottanut Pittin. Parlamentti kiisteli kolme kuukautta valtionhoitajalain yksityiskohdista. Pittin onneksi Yrjö III toipui helmikuussa 1789, juuri kun laki hyväksyttiin alahuoneessa.

Vuoden 1790 vaaleissa hallitus sai enemmistön, ja Pitt jatkoi pääministerinä. Vuoden 1791 Constitutional Act jakoi Quebecin provinssin kahteen osaan: ranskankieliseen Ala-Kanadaan ja englanninkieliseen Ylä-Kanadaan. Isojenjärvien pohjoispuolinen Ylä-Kanada sai englantilaisen lain ja instituutiot, kun taas Ala-Kanada pysyi ranskalaisena. Yrjö III nimitti vuonna 1792 Pittin Viiden sataman linnanvoudiksi (Lord Warden of the Cinque Ports). Kuningas tarjosi hänelle myös Sukkanauharitarikunnan jäsenyyttä, josta Pitt kieltäytyi ehdottaen kunnian myöntämistä veljelleen.

Ranskan vallankumous
Kun Ranskan vallankumous alkoi vuonna 1789, William Pitt pyrki pitämään maansa Manner-Euroopan konfliktien ulkopuolella mahdollisimman pitkään. Ranskalaisten aggressiivisuus ei kuitenkaan antanut Britannialle mahdollisuutta jäädä sivuun. Brittejä huolestutti etenkin Ranskan tasavallan vuonna 1792 julistama apu kaikille eurooppalaisille, jotka halusivat syöstä vallasta kuninkaansa. 
pienoiskuva|Pääministeri William Pitt (seisomassa keskellä) puhumassa alahuoneelle sodan puhkeamisesta Ranskan tasavallan kanssa 1793, Karl Anton Hickel 1798
Vallankumouksen syntymiseen Britanniassa uskoneet ranskalaiset julistivat 1. helmikuuta 1793 sodan Britannialle, mikä pakotti myös Pittin sodanjulistukseen. Pittin tavoitteena ei ollut niinkään palauttaa Ranskan kuningasta valtaan kuin suojella Britannian etuja. Hän suostui ottamaan osaa ensimmäiseen liittokuntaan Itävallan, Preussin, Sardinian, Espanjan ja Yhdistyneiden provinssien kanssa.

Ranskan vallankumous rohkaisi taas monia puhumaan parlamenttiuudistuksen puolesta, mikä ei ollut ollut etusijalla sitten Pittiin ehdotuksen kaatumisen vuonna 1785. Uudistajat leimattiin kuitenkin pian radikaaleiksi ja vallankumouksellisiksi. Parlamentti alkoi valmistella lakia hiljentääkseen uudistajat. Epäilyttävää materiaalia julkaisevia rangaistiin ja habeas corpus -lait kumottiin vuonna 1794. Seditious Meetings Act rajoitti julkisia kokoontumisia, ja Combination Actit rajoittivat poliittisiin uudistuksiin tähtäävien yhdistysten muodostamista.

Sodasta Ranskan kanssa tuli hyvin kallis. Suojellakseen kultavarantoja Pitt joutui vuonna 1797 rajoittamaan oikeutta vaihtaa setelirahaa kullaksi. Ensimmäinen tulovero otettiin käyttöön. Uusi vero helpotti menetyksiä välillistä veroista, jotka olivat olleet laskussa kaupan lamaantumisen myötä. Huolimatta Britannian ja liittolaisten ponnistuksista vallankumouksellinen Ranska löi niiden armeijat, ja ensimmäinen liittokunta hajosi vuonna 1798. Toinenkaan liittokunta, joka koostui Britanniasta, Itävallasta, Venäjästä ja Osomanien valtakunnasta, ei pystynyt lyömään Ranskaa. Itävaltalaisten tappio Marengon taistelussa 14. kesäkuuta 1800 hajotti toisen liittokunnan ja Britannia jäi yksin voittoisaa Ranskaa vastaan.

Ranskan vallankumousliikehdintä herätti poliittisia ja uskonnollisia ongelmia Irlannissa. Vuonna 1798 irlantilaiset yrittivät kapinaa uskoessaan Ranskan auttavan heitä Ison-Britannian kuninkaan syrjäyttämisessä. Pittin uskomuksen mukaan ainoa keino oli yhdistää kuningaskunnat, ja siksi säädettiin unionilaki (Act of Union) vuonna 1800. Ison-Britannian ja Irlannin kuningaskunnat yhdistettiin yhdeksi Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneeksi kuningaskunnaksi 1. tammikuuta 1801.

Ero
William Pitt pyrki sovittelemaan välejä ja juhlistamaan uutta kuningaskuntaa antamalla myönnytyksiä katolilaisille, joita irlantilaisista oli suurin osa, ja jotka olivat monien rajoitusten alaisia. Kuningas Yrjö III kuitenkin vastusti katolisten emansipaatiota ankarasti; olihan hän vannonut kruunajaisvalassaan puolustavansa Englannin kirkkoa. Pitt ei kyennyt muuttamaan kuninkaan vahvoja näkemyksiä, joten hän erosi 3. helmikuuta 1801 ja antoi ystävänsä Henry Addingtonin muodostaa uuden hallituksen. Kuningas sai kuitenkin näihin aikoihin uudelleen hulluuskohtauksen, eikä Addingtonia voitu virallisesti asettaa virkaansa. Virallisesti eronnut Pitt jatkoi tehtävien suorittamista ja esitteli jopa 18. helmikuuta 1801 uuden budjetin. Valta siirrettiin Addingtonille 14. maaliskuuta 1801, kun kuningas tuli järkiinsä.

Pitt tuki uutta hallitusta, mutta vaiteliaasti. Hän vetäytyi usein parlamentista Walmerin linnaan toimessaan viiden sataman linnanvoutina, missä asemassa hän valmisteli paikallista vapaaehtoisyksikköä ennakoidessaan ranskalaisten maihinnousua. Brittien voittojen jälkeen Ranska suostui maaliskuussa 1802 Amiensin rauhaan. Vuonna 1803 sota alkoi kuitenkin uudelleen. Vaikka Addington oli kutsunut Pittin hallitukseen, tämä jäi oppositioon ja alkoi arvostella hallituksen toimia. Addington ei kyennyt pitämään puoliaan sekä Pittiä että Charles James Foxia vastaan ja erosi toukokuussa 1804.

Toinen pääministerikausi
pienoiskuva|Pääministeri William Pitt nuorempi, John Hoppner 1806 jälkeen
William Pitt palasi pääministeriksi 10. toukokuuta 1804. Hän oli suunnitellut laajaa hallitusta, mutta Yrjö III:n vastustuksesta ei voinut ottaa Charles James Foxia mukaan. Monet Pittin entisistä liittolaisista kuten Henry Addington liittyivät vastustamaan Pittiä.

Britannia joutui nyt Ranskassa vallan kaapanneen ja toukokuussa 1804 keisariksi julistautuneen Napoleon I:n uhkaamaksi. Pittin ansiosta Britannia liittyi kolmanteen koalitioon Itävallan, Venäjän ja Ruotsin kanssa. Lokakuussa 1805 amiraali Nelson sai murskavoiton Ranskan ja Espanjan laivastoista Trafalgarin taistelussa, mikä varmisti Britannian hallinnan merellä sodan loppuun asti. Koalitio kuitenkin romahti Itävallan kärsittyä tappion Ulmissa lokakuussa ja Austerlitzissa joulukuussa 1805.

Nämä takaiskut vaikuttivat Pittin terveyteen, jota heikensi myös kiintymys portviinin. Hän joi portviiniä kaksi pulloa päivässä. 

William Pitt kuoli 23. tammikuuta 1806 maksasairauteen vain 46-vuotiaana. Hän oli naimaton, eikä hänellä ollut lapsia. Hänen viimeisiksi sanoikseen mainitaan: ”Oh my country! How I love my country!” (vähemmänkin mahtipontisia versioita tunnetaan).Victorian Web

 Perintö 
William Pittin velat kohosivat 40 000 puntaan hänen kuollessaan, mutta parlamentti suostui maksamaan ne. Häntä kunnioitettiin valtiollisilla hautajaisilla ja monumentilla, Charles James Foxin vastustuksesta huolimatta. William Pitt haudattiin Westminster Abbey'iin 22. helmikuuta 1806, mitä ennen hänen arkkunsa oli kaksi päivää hyvästeltävänä Westminsterin palatsissa Painted Chamberissa.

William Pittiä seurasi pääministerinä Grenvillen paroni William Wyndham Grenville, jonka hallitukseen kuului myös vanha kilpakumppani Charles James Fox.

 William Pitt populaarikulttuurissa 
William Pitt nuorempi on Richard Curtisin ja Rowan Atkinsonin Musta Kyy'' -sarjan kolmannen tuotantokauden hahmo. Sarjassa vitsaillaan Pittin nuoruuden kustannuksella.

 Lähteet 

Aiheesta muualla

Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerit
Luokka:Vuonna 1759 syntyneet
Luokka:Vuonna 1806 kuolleet
Luokka:Brittiläiset aateliset