Guillaume de Nogaret

Guillaume de Nogaret (s. 1260 tai 1270, Saint-Félix-de-Caraman – k. huhtikuu 1313) oli Ranskan kuninkaan Filip IV Kauniin oikeusministeri. Hän oli toimelias légisti eli kuninkaallisen vallan edistäjä etenkin kirkollisissa asioissa. Nogaret oli keskeisessä asemassa Filipin ja paavi Bonifatius VIII:n välisessä kiistassa ja hän johti paavia kohtaan suunnattuja kostotoimenpiteitä.

 Varhaisvuodet 

Nogaret’n suku ylläpiti pientä perintötilaa Nogaret’n kylässä lähellä Saint-Felix-de-Caramania, joka on nykyisin Saint-Felix-Lauragais. Perheen nimi juontuu kylän nimestä. Guillaume de Nogaret’n isä oli kotoisin Toulousesta ja hänet tuomittiin kerettiläisenä albigenssiristiretkien (1208–1229) yhteydessä.

Nogaret’n lapsuudesta ja nuoruudesta tiedetään hyvin vähän. Hän opiskeli lakia Montpellier’n yliopistossa ja hänestä tuli yliopiston roomalaisen oikeuden professori vuonna 1297. Nogaret opetti oikeustiedettä omassa opinahjossaan, Montpellier’n yliopistossa, ja toimi samalla neuvonantajana  juridisissa asioissa. Hänen asiakkaitaan olivat muun muassa Mallorcan kuningas ja Maguelonnen piispa sekä eritoten Ranskan kuningas. Hän myös toimi välittäjänä kaupassa, jossa Ranskan kuningas osti osan Montpellier’n herrakuntaa Maguelonnen piispalta.

Vuonna 1293 Nogaret astui Filip IV Kauniin palvelukseen ja hänestä tuli ylituomari (juge-mage) Beaucaire-Nîmesin tuomiokuntaan kahden vuoden ajaksi. Tehtävä oli vaativa ja vastuullinen, sillä kyseessä oli yksi valtakunnan tärkeimmistä tuomiokunnista.

 Kohti valtaa 

Vuoden 1295 lopulla Nogaret tuli kuninkaan palvelukseen Pariisiin. Tällöin hän toimi vuoteen 1301 tai 1302 saakka rikostutkijana Champagnessa ja muissa valtakunnan itäisen osan maakunnissa. Samaan aikaan hänet hyväksyttiin jäseneksi joihinkin valtakunnan keskeisiin instituutioihin: parlamenttiin, jossa hän vaikutti vuodesta 1298 lähtien, sekä kuninkaan neuvostoon, missä hänen jäsenyydestään on todisteita aina vuodesta 1300 lähtien. 

Nogaret’n vastuulliset tehtävät lisääntyivät vuosisadan vaihteesta lähtien. Hän oli tosiasiassa vastuussa mitä erilaisimmista asioista, joista jotkin olivat hyvinkin merkittäviä, kuten esimerkiksi Montpellier’n kaupungin jatko Mallorcan kuninkaan kanssa sekä Figeacin kaupungin asemaa koskevat neuvottelut, joiden tuloksena kuningas myönsi kaupungille vapaakaupungin oikeudet.

Vuosisadan vaihteessa Nogaret kiinnostui kirkollisista asioista. Tämä tapahtui aluksi kulisseissa, kuten Languedocin uskonnollisten mellakoiden yhteydessä ja piispa Bernard Saisset’n tapauksessa, jossa Saisset vaati kuninkaan eroa. Myöhemmin Nogaret nousi julkisuuteen, kun hän vuonna 1303 kuuluisassa puheessaan toi esiin paavi Bonifatius VIII:n rikokset. Nogaret kutsui paavia kerettiläiseksi ja väitti hänen syyllistyneen simoniaan eli kirkollisten virkojen hankkimiseen rahalla. Tällöin Nogaret’n nimi liitettiin lopullisesti paavin ja kuningas Filip IV Kauniin välirikkoon. Jo aiemmin vuonna 1300 Nogaret oli lähetetty paavin luokse, jolloin hän luovutti maalauksellisen ja suuresti väritetyn selontekonsa.

 Tapaus Bonifatius VIII 

Nogaret’n todellinen nousu kuninkaan läheiseksi voidaan ajoittaa helmikuuhun vuonna 1303, jolloin hän vaikutti Filip IV:n mielipiteeseen ja sai tämän suostumaan ottamaan osan paavin vallasta ja tuomaan paavin vaikka pakolla Ranskaan, jossa kirkolliskokous erottaisi paavin. Yhdessä kolmen muun henkilön kanssa hän vastaanotti 7. maaliskuuta 1303 salakirjoitetun viestin kuninkaan kansliasta. Siinä ohjeistettiin, että heidän tulee ”mennä tiettyyn paikkaan… ja tehdä tietylle henkilölle asioita, jotka nähtiin parhaaksi tehdä”. Juhlallisessa kuninkaallisessa kokouksessa 12. maaliskuuta 1303 Louvressa Guillaume de Nogaret piti puheen, jossa hän teki tunnetuksi kaikki mahdolliset syytökset paavi Bonifatius VIII:ta vastaan. Hän julisti yleisen kirkolliskokouksen tärkeyttä, jotta paavin asiat tutkittaisiin. Tämä tosiasiassa edellytti oikeusprosessia. 

Nogaret matkusti pian Italiaan Filip IV:n valtuuttamana ja otti yhteyttä Bonifatiuksen vihollisiin Italiassa. Yhdessä näiden liittolaisten kanssa Nogaret matkusti Anagniin 7. syyskuuta 1303 ja vangitsi paavin, joka oli aikeissa julistaa Filipin kirkonkiroukseen seuraavana päivänä. Äkillinen kansannousu kuitenkin pakotti heidät vapauttamaan Bonifatiuksen parin päivän päästä ja pakenemaan.

Paavi kuitenkin järkyttyi tapahtumasta niin paljon, että hän kuoli Roomassa kuukauden kuluttua 11. lokakuuta. Ujon ja vaatimattoman Benedictus XI:n (1303–1304) valinta uudeksi paaviksi merkitsi Ranskan kuninkaanvallan voittoa paavista ja mainetta Nogaret’lle. Tämä Ranskan valtapolitiikka korostui kun pari vuotta myöhemmin valittiin Benedictus XI:lle seuraajaksi Klemens V (1305–1314), joka oli ollut Bordeaux’n arkkipiispa Bertrand de Got ja joka siirsi paavin istuimen Avignoniin.

Palkkiokseen tehtävän suorittamisesta Nogaret sai runsaasti kiitosta, mutta myös aineellista hyvää. Kuningas lahjoitti hänelle runsaasti tiluksia ja merkittävän summan rahaa.

 Vallan huipulla 

Valtansa huipulla Nogaret oli vuonna 1307, kun hänet nimitettiin Pierre de Belleperchen jälkeen sinetinvartijan (oikeusministerin) tehtävään. Tässä asemassa hän kontrolloi koko oikeuslaitosta ja toimi samalla myös kuninkaan keskeisenä neuvonantajana. Koska Nogaret ei ollut pappi, hänestä ei tehty muodollisesti Ranskan kansleria vaan hänelle luotiin oma erityisnimikkeensä ”kuningaskunnan yleinen sihteeri ja sinetinvartija” – joskin hän käytti kaikkea Ranskan kanslerin valtaa.

 Temppeliherrain tapaus 

Nogaret suhtautui erittäin kriittisesti kirkon organisaatioon ja yleensä kirkkoa lähellä oleviin järjestelmiin. Häntä voidaan kutsua jopa paholaisen asianajajaksi, sillä hän hyökkäsi voimalla esimerkiksi Troyes’n piispan Guichardin kimppun ja syytti tätä moninaisista rikoksista. Tämä prosessi kesti vuodesta 1308 vuoteen 1313. Maurice Druonin mukaan Nogaret oli ankarista ankarin tutkintatuomari, voidaan sanoa suorastaan inkvisiittori: hänen tapansa johtaa kidutuskuulustelua oli kerta kaikkiaan sellainen, ettei kukaan kestänyt sitä.

Valtakunnan varat olivat jatkuvasti lopussa ja kaikki mahdolliset tilanteet piti käyttää hyväksi kirstun täyttämiseksi. Kuninkaalla ja hänen neuvonantajillaan ei ollut keinoja lisätä papiston verotusta. Vaikka kuningas oli ajanut pois maasta juutalaiset ja lombardit, joiden omaisuuden hän oli takavarikoinut, operaatiot eivät olleet tuottaneet riittävästi varoja valtion kassaan. Vuoden 1306 kapinoiden yhteydessä Filip IV Kaunis oli paennut temppeliherrojen turvaan. Filip halusi temppeliherrojen jäseneksi, mutta se kuitenkin evättiin häneltä. Niinpä kuningas Filip IV oli velkaantunut pahasti temppeliherrain ritarikunnalle ja hän päätti hyökätä tätä oman aikansa pankkiirijärjestelmää vastaan. Tämä toimenpide oli Nogaret’n suunnittelema ja johtama.

Varhain 13. lokakuuta 1307 kuninkaan sinetinvartija Nogaret’n johtamat poliisit suorittivat salaisen operaation ja pidättivät lähes kaikki Ranskan alueella olleet temppeliherrat. Pidätystä seuranneessa oikeudenkäynnissä, jossa käytettiin kiduttamalla saatuja todisteita, noin 50 temppeliherraa poltettiin roviolla. Heitä syytettiin kerettiläisyydestä, sodomiasta, homoseksuaalisuudesta ja moraalittomuudesta. Samalla Temppeliherrain hallinnassa oleva omaisuus takavarikoitiin. Filip IV sai paavi Klemens V:n asettumaan Avignoniin 1309, ja vuonna 1312 hän taivutteli Klemens V:n suostumaan siihen, että temppeliherrain ritarikunta hävitettäisiin lopullisesti.

Nogaret sai 27. huhtikuuta 1311 paavi Klemens V:lta anteeksiannon paavi Bonifatius VIII:ta vastaan tehdystä kapinasta ja pidätyksestä. Tätä anteeksiantoa aiempi paavi Benedictus XI ei ollut suostunut antamaan. Vastapalvelukseksi anteeksiannosta paavi vaati osallistumista ristiretkelle ja useissa pyhiinvaelluspaikoissa vierailemista. Mutta näitä riittejä hän ei koskaan suorittanut. Nogaret kuoli maaliskuun lopulla vuonna 1313. Hän ei ehtinyt kuulemaan temppeliritareiden suurmestarin Jacques de Molayn suorittamaa Filip IV:n ja kaikkien temppeliherroja vastaan toimineiden kiroamista. 

Ranskalainen kirjailija Maurice Druon väittää Nogaret’n vihamiesten myrkyttäneen hänet kynttilään sekoitetulla merkurisyanidisulfaatilla, joka oli sijoitettu kynttilän sydämen viereen pituussuunnassa. Palaessaan aine olisi synnyttänyt myrkyllisiä höyryjä. Varmistukseksi myrkkyyn olisi lisätty tuhkaa Nogaret’n hirtättämän miehen kielestä, sillä taikauskon mukaan näin myrkky iskisi vain hirtättäjään. Koko tarina lienee pitkälti kirjailijan sepittämä, varsinkin kun kyse oli kiduttamalla tapetun miehen, kuninkaan miniän kanssa aviorikokseen syyllistyneen Gautier tai Philippe d’Aynayn kielestä. Hänen kanssaan juonessa mukana ollut aatelistyttö oli ostanut kielen pyöveleiltä sanoen syyksi sen auttavan ”naisten vaivoihin”.

 Lähteet 
 André Gouron: ”Comment Guillaume de Nogaret est-il entré au service de Philippe le Bel?”, Revue historique, 298/1 (1998), s. 25–45.
 Robert Holtzmann: Wilhelm von Nogaret. Rat und grossiegelbewahrer Philipps des Schönen von Frankreich, Fribourg-en-Brisgau, 1898.
 Sébastien Nadiras: ”Guillaume de Nogaret et la pratique du pouvoir”, École des chartesin väitöskirja 2003
 Ernest Renan: ”Guillaume de Nogaret”, teoksessa Histoire littéraire de la France, t. XXVII, p. 233 ja seuraava.
 Julien Théry: ”Philippe le Bel, pape en son royaume”, teoksessa Dieu et la politique. Le défi laïque. L’Histoire, 289, 2004, s. 14–17.
 Viitteet 

Luokka:Ranskalaiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1260 syntyneet
Luokka:Vuonna 1313 kuolleet