Pjotr Nikolajevitš Romanov

Pjotr Nikolajevitš Romanov (10. tammikuuta 1864 Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. tammikuuta 1931 Cap d'Antibes, Antibes, Ranska) oli venäläinen suuriruhtinas ja keisari Nikolai I:n pojanpoika. 

 Suku  
Pjotrin vanhemmat olivat Nikolai Nikolajevitš Romanov vanhempi ja Alexandra von Oldenburg eli suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna. Hänen vanhempi veljensä oli äkkipikaisuudestaan tunnettu suuriruhtinas, kenraali Nikolai Nikolajevitš Romanov nuorempi. Lisäksi hänellä oli viisi aviotonta sisaruspuolta isänsä vuodesta 1865 alkaneesta suhteesta balettitanssija Jekaterina Tšislovaan.

Vanhempien avioliitto oli vaikea ja koska heidän Pietarin kotinsa Nikolain palatsi oli valtava, nämä eivät tavanneet toisiaan ensimmäisen 10 vuoden jälkeen juuri lainkaan. Äiti vei jo lähes aikuisikäiset pojat mukanaan ulkomaille vuonna 1879, kun aviopuoliso ajoi hänet pois heidän yhteisestä kodistaan. Nikolai Nikolajevitš vanhempi vei molemmat poikansa näiden äidiltä Napolista maaliskuussa 1881 ja lähti näiden kanssaan Cannesiin, he palasivat Venäjälle heti sen jälkeen kun Aleksanteri II murhattiin 13. maaliskuuta. Myös äiti, Aleksandra Petrovna sai Aleksanteri III:lta luvan palata Venäjälle vuonna 1881 ja vietti loppuelämänsä Kiovassa.

 Sotilasura 
Hän sai sotilaskoulutuksen. Hän aloitti palveluksensa 20-vuotiaana, mutta sairastui tuberkuloosiin, jätti palveluksen ja asui pitkään ulkomailla. Hän oli rauhallinen, tasapainoinen, ujo ja jopa arka mies, joka vaikutti aina keskittyneeltä ja hiljaiselta. Hän jäi määrätietoisen isoveljensä Nikolain varjoon. Pjotr ​​Nikolajevitšilla ei ollut veljensä energiaa ja taistelurohkeutta; hän oli äärimmäisen rauhaa rakastava henkilö ja valitsi asepalveluksen enemmän perinteen kuin kutsumuksen perusteella. Armeijassa hän harjoitti tekniikkaa. Insinöörijoukkojen ylitarkastajana ensimmäisen maailmansodan aikana Pjotr ​​Nikolajevitš teki paljon Venäjän joukkojen onnistuneen toiminnan hyväksi. Pjotr ​​Nikolajevitš oli veljensä Nikolai Nikolajevitšin päämajassa, joka oli ensin ylipäällikkö ja sitten määrätty Kaukasiaan varakuninkaan/käskynhaltijan valtaoikeuksilla. Hiljaisella asenteellaan Pjotr hillitsi Nikolai Nikolajevitšin hillittömiä vihanpurkauksia. Hän erosi armeijan palveluksesta terveyssyistä vuonna 1908. 

 Arkkitehtuurisuunnitelmat 
pienoiskuva|Arkkitehti Vladimir Nikolajevin suunnitelma 1896 Kiovan Pokrovskin luostarin Pyhän Nikolain katedraalia varten 
Hänen pääkutsumuksensa oli maalaaminen ja arkkitehtuuri, joissa hän saavutti huomattavan ammattitaidon. Vuonna 1913 Pjotr ​​Nikolajevitš osallistui Keisarillisen taideakatemian näyttelyihin. Arkkitehtuurin alalla hän piti erityisesti kirkkoarkkitehtuurista. Hänen suunnitelmansa mukaan Mukdeniin rakennettiin muistokirkko venäläissotilaille, jotka kuolivat vuosien 1904–1905 Venäjän-Japanin sodassa Mukdenin taistelussa. Vuonna 1896 hänen äitinsä Aleksandra Petrovnan (nunna Anastasia) perustamassa Kiovan Pokrovskin luostarissa laskettiin Pyhän Nikolain katedraalin peruskivi Nikolai II:n vierailun aikana (vihitty 1911) arkkitehti Vladimir Nikolajevitš Nikolajevin suunnitelmien mukaan, joka perustui suuriruhtinas Pjotr ​​Nikolajevitšin luonnoksiin. 
pienoiskuva|Dulberin palatsi Koreiz, Jalta, Krim, arkkitehti Nikolai P. Krasnov 1895–1897
Lisäksi arkkitehti Nikolai Petrovitš Krasnov rakennutti vuosina 1895–1897 suuriruhtinaan luonnosten mukaan tälle Dulberin asuinpalatsin Koreiziin Jaltalle Krimille, joka edusti maurilaista arkkitehtuuria. Suuriruhtinas Pjotr oli saanut innoituksensa matkoillaan Lähi-Idässä ja Pohjois-Afrikassa. Suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš vertasi sitä "Ritari Siniparran" linnaan. Palatsin erittäin paksut muurit pelastivat suojiinsa kaikki Romanovit, jotka joutuivat Krimille vuonna 1917, kun Jaltan neuvosto uhkasi ampua heidät.
pienoiskuva|Znamenkan palatsi Strelna
Hän vuokrasi asunnokseen von Dervizin kartanon Pietarissa osoitteessa Anglijskaja rantakatu (naberežnaja) 34. Tämän jälkeen hän asui osoitteessa Fontankan rantakatu 22 ja aloitti palatsin rakennuttamisen lähelle veljensä taloa Petrovskajan rantakadulle. Hän omisti isältään perimänsä Znamenkan maaseutupalatsin Strelnassa, rakennuttamansa Dulberin palatsin Koreizissa Jaltan alueella Krimillä (13 desjatiinia maata) ja Blagovatnoje-tilan lähellä Kiptškovoa, Rjažskin alueella, Rjazanin kuvernementissä (4 300 desjatiinia maata, josta 1 900 desjatiinia metsää ja 1 700 desjatiinia peltoa). 

Avioliitto ja lapset 
pienoiskuva|Puoliso Montenegron prinsessa Milica (Militša)Pjotr avioitui 26. heinäkuuta 1889 Montenegron prinsessa Militza (Milica, Militša) Petrović-Njegošin (1866–1951) kanssa, joka oli Montenegron kuningas Nikola I Petrović Njegošin ja kuningatar Milena Vukotićin tytär. Hänen veljensä Nikolai avioitui Militzan sisaren Anastasian (Stana) kanssa vuonna 1907. Molemmat olivat hartaita ortodokseja ja montenegrolaiset olivat myös panslavisteja. Sisaruksia kutsuttiin Venäjällä syntymämaansa nimen, ulkonäkönsä ja harrastamansa okkultismin perusteella Mustiksi naisiksi ("Musta vaara") eli Variksiksi.Sebag Montefiore, Simon: Kolmas näytös: Rappio. Neljäs kohtaus: Venäjänmaan isäntä. Romanovit 1613–1918. WSOY, 2016. Ss. 629, 800.  He olivat molemmat saaneet koulutuksensa Smolnan instituutissa. 

Heille syntyi neljä lasta:
 Ruhtinatar Marina Petrovna Romanova (1892–1981)
 Ruhtinas Roman Petrovitš Romanov (1896–1978)
 Ruhtinatar Nadežda Petrovna Romanova (1898–1988)
 Ruhtinatar Sofia Petrovna Romanova (1898–1898), kuoli alle vuoden ikäisenä

Perheellä oli vaikutusvaltainen asema keisarillisessa hovissa 1900-luvun alussa. 

 Maanpako
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Pjotr ja Militša siirtyivät Koreiziin Krimille Dulberin palatsiinsa. Huhtikuussa 1919 he pakenivat lastensa ja näiden perheiden kanssa,  leskikeisarinna Maria Fjodorovnan, Pjotrin veli Nikolai Nikolajevitšin ja tämän puoliso, Militšan sisar Anastasian sekä 50 muun Romanovin ja näiden seuralaisten kanssa Venäjältä huhtikuussa 1919 brittiläisellä sotalaiva HMS Marlborough’lla Mustanmeren poikki Maltalle ja sieltä Etelä-Ranskaan. Pjotr kuoli 67-vuotiaana Cap d'Antibesissa tammikuussa 1931 ja hänet haudattiin Cannesiin Pyhän Arkkienkeli Mikaelin kirkon kryptaan. 

Suuriruhtinatar Militša Nikolajevna Romanova muutti sisarensa, Italian kuningatar Elenan luo ja asui Toscanassa, kunnes natsit hyökkäsivät sinne vuonna 1945. Sen jälkeen hän sai turvapaikan Vatikaanista, ja amerikkalaisten joukkojen tulon jälkeen hän asui kuningatar Elenan luona. Kun Italian monarkia lakkautettiin vuonna 1946, hän matkusti poikansa Romanin, tämän perheen, sisarensa Elenan ja sisarenpoikansa kuningas Umberto II:n kanssa Egyptiin.Sebag Montefiore, Simon: Kolmas näytös: Rappio. Seitsemäs kohtaus: Loppuelämä. Romanovit 1613–1918. WSOY, 2016. S. 801 alaviite.  

Suuriruhtinatar Militša Nikolajevna Romanova kuoli 85-vuotiaana Aleksandriassa, Egyptissä vuonna 1951. Hänet on haudattu puolisonsa viereen Pyhän Arkkienkeli Mikaelin kirkkoon Cannesiin. 

 Lähteet 

Luokka:Romanov-suku
Luokka:Vuonna 1864 syntyneet
Luokka:Vuonna 1931 kuolleet