Sándor Petőfi

Sándor Petőfi (alkuaan Sándor (Alexander) Petrovics; 1. tammikuuta 1823 Kiskőrös – 31. heinäkuuta 1849 Fehéregyháza (rom. Albești) oli Unkarin kansallisrunoilija ja tärkeä henkilö Unkarin vallankumouksessa 1848.

 Elämä 
Sándor Petőfin vanhemmat kuuluivat Unkarin Alföldiin 1700-luvulla muuttaneeseen luterilaiseen slovakkivähemmistöön. Petőfin isä István Petrovics oli teurastaja ja krouvari. Hänen on varhemmin väitetty olleen serbialaista sukujuurta, mutta uudempien tutkimusten mukaan myös hänen sukunsa oli lähtöisin Slovakiasta, Vagyócin [slov. Vaďovce] pitäjästä. Slaavilaisesta sukunimestään ja syntyperästään huolimatta István Petrovics piti itseään unkarilaisena ja puhui unkaria. Äiti Mária Hrúz oli ennen naimisiin menoaan työskennellyt pappilan piikana. Hän oli kasvanut täysin slovakinkielisessä perheessä ja oppi unkarin kieltä vasta aikuisiällä. Pojan etunimi merkittiin kirkonkirjoihin latinalaisessa muodossa Alexander, koska kirkonkirjat siihen aikaan pidettiin latinaksi. 

Nuoren Petőfin koulunkäynti katkeili ja opinnot jäivät kesken, eikä taloudelliseen ahdinkoon joutunut isä kyennyt häntä tukemaan. Vuonna 1839 hän värväytyi armeijaan, mutta joutui terveyssyistä pian eroamaan. 1840-luvun alussa hän yritti jatkaa opintojaan ja työskenteli välillä näyttelijänä erinäisissä seurueissa. Samalla hän tutustui aikansa kulttuuripiireihin, ystävystyi esimerkiksi kirjailija Mór Jókain ja runoilija János Aranyn kanssa, ja alkoi saavuttaa mainetta romanttis-isänmaallisena runoilijana. Slaavilaisen Petrovics-nimen hän vaihtoi unkarilaiseen Petőfiin (molemmat merkitsevät ’Pietarinpoikaa’); ensimmäinen runo uudella nimellä ilmestyi 1842.

Vuonna 1844 Petőfi sai julkaistuksi siihenastiset runonsa kokoelmana (Petőfi versei 1842–1844). Hänestä kehittyi nuoren, edistyksellisen älymystön johtohahmo, ja hänen perustamansa kirjailijaryhmä Tízek Társasága (’Kymmenen seura’) pyrki luomaan uuden, isänmaallis-romanttisen mutta aitoon kansankieleen nojaavan tyylin. Vuonna 1846 hän tutustui Júlia Szendreyhin, josta tuli hänen suuri rakkautensa ja lopulta 1847 hänen puolisonsa ja jolle hän kirjoitti useita kuuluisia rakkausrunoja. Avioliitosta syntyi 1849 poika Zoltán.

Kun 15. maaliskuuta 1848 Budapestissa puhkesi vallankumous, Petőfi kuului sen johtohahmoihin, ja hänen runostaan "Kansallislaulu" (Nemzeti dal) tuli vallankumouksen epävirallinen hymni. Syksyllä 1848 Petőfi liittyi vallankumousarmeijaan ja taisteli sen joukoissa, kunnes katosi taistelussa Segesvárin (rom. Sighişoara) ja Fehéregyházan (rom. Albești) välisessä laaksossa 31. heinäkuuta 1849.

 Jälkimaine 
Petőfin ruumista ei ole löydetty, ja hänen kuolemansa yksityiskohdat ovat hämärän peitossa. Se on antanut aihetta monenlaisiin salaliittoteorioihin, muun muassa oletukseen, että Segesvárin taistelun voittaneet venäläiset joukot olisivat vieneet Petőfin sotavankina Venäjälle. Vuonna 1989 unkarilainen liikemies Ferenc Morvai ja hänen rahoittamansa kiistelty tutkija István Kiszelly väittivät löytäneensä Petőfin haudan Etelä-Siperian Burjatiasta Barguzinista. Puolueettoman DNA-tutkimuksen mukaan haudasta kaivetut luut olivat naisen, mutta se ei estänyt Morvaita järjestämästä juhlallisia julkisia hautajaisia väitetyille Petőfin jäännöksille Budapestissa kesällä 2015.

Petőfi on Unkarin tunnustettu kansallisrunoilija, jonka jälkimainetta vaalivat lukuisat muistomerkit ja instituutiot. Unkarin kansallinen kirjallisuusmuseo, Petőfi Irodalmi Múzeum, joka toimii myös tutkimuskeskuksena, on nimetty hänen mukaansa. Vuonna 2023 vietettiin hänen syntymänsä 200-vuotisjuhlavuotta. Sen kunniaksi valmistui vuoden 2024 alussa julkistettu, Unkarin historian kallein ja valtion avokätisesti tukema mutta myös propagandistiseksi ja historiaa vääristeleväksi kritisoitu elokuvatuotanto Most vagy soha! (’Nyt tai ei koskaan!’, ohjaus Balázs Lóth), joka kertoo, Petőfi keskushenkilönään, vuoden 1848 vallankumouksen alkuvaiheista.

Petőfin runoutta käännettiin suomeksi jo 1800-luvulla, ja etenkin Otto Mannisen käännökset ovat sittemmin tehneet sitä Suomessa tunnetuksi ja suosituksi.

Suomennetut teokset
Lähde:haku: Petöfi, Sándor, Finna.fi ja haku: Petőfi, Sándor, Finna.fi
 Veriviholliset: tekiän elämäkerran kanssa, Hagelberg, 1879
 Runoja: ynnä Petöfin elämäkerta, WSOY, 1892
 Papurikko ja Valakka; Ukkovaari: kaksi novellia; suom. Meri Sulju, Karisto, 1909
 Runoja 1; suom. Otto Manninen, WSOY, 1922
 Runoja 2, suom. Otto Manninen, WSOY, 1923
 Petöfin runoja 1, suom. Otto Manninen, WSOY, 1922
 Petöfin runoja 2, suom. Otto Manninen, WSOY, 1924
 János sankari, suom. Otto Manninen, WSOY, 1926
 Runoja, suom. Otto Manninen, WSOY, 1956 (tekijänimellä Sándor Petőfi)
 Petöfiä suomeksi; toim. Aulis J. Joki, Hannu Launonen & László Keresztes, Helsingin yliopisto, 1974 Sarja: Publicationes Instituti Hungarici Universitatis Helsingiensis 3
 Runoja, suom. Otto Manninen, WSOY, 2001; 4., laajennettu p.;  proosakatkelmat suomentanut ja jälkilauseen kirjoittanut Hannu Launonen

Lähteet

Aiheesta muualla

 Vapaasti ladattavia Sándor Petőfin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta

 Sándor Petőfi Unkarin vapauden laulaja, Hakkapeliitta, 4.4.1939, nro 14–15, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Unkarilaiset kirjailijat
Luokka:Slovakialaiset kirjailijat
Luokka:Vuonna 1823 syntyneet
Luokka:Vuonna 1849 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Unkarilaiset runoilijat