Novascotiannoutaja

Novascotiannoutaja (, ) eli tolleri (lyhenne tulee rodun alkuperäisestä, englanninkielisestä nimestä) on kanadalainen metsästys-, ja seurakoirarotu. Sen erityisominaisuus on koiran tapa houkutella vesilinnut luokseen metsästäjän ammuttaviksi. 

Rotu oli vuonna 2025 Suomen 54. eniten rekisteröity koirarotu. Vuosina 2020–2025 Suomessa syntyi joka vuosi noin 200–300 novascotiannoutajaa.

Ulkonäkö

Noutajaroduista pienin novascotiannoutaja on keskikokoinen, vahvaluustoinen, tiivis ja lihaksikas koira. Koska tolleri on jalostettu noutamaan hyytävistä vesistä, sen turkki on kaksinkertainen ja vettä hylkivä. Karva on keskipitkää, raajoista hapsuista. Turkki täytyy harjata ainakin pari kertaa viikossa. Häntä on runsas ja kaartuu selän ylle koiran ollessa valpas. Turkin väri voi olla mitä tahansa punaisen tai oranssin sävyä. Voimakasta väritystä pidetään ensisijaisena. Tavallisesti turkissa on jonkin verran valkoista rinnassa, jaloissa, kuonossa, päässä tai hännänpäässä. Tollerilla on ystävällinen, älykäs ja ehkä vähän surumielinen ilme; silmät ovat kaukana toisistaan, ne ovat mantelinmuotoiset ja väritys vaihtelee meripihkasta ruskeaan.

Novascotiannoutajan ihannekorkeus on nartuilla 45–48 ja uroksilla 48-51 cm ja paino 16–23 kg. Nartut ovat yleensä uroksia matalampia ja kevyempiä. Koiran tassu on muiden noutajakoirarotujen tavoin räpylämäinen, mikä tasapainoa parantavan hännän ohella helpottaa uimista. Iho – kirsu, silmäluomet ja anturat mukaan lukien – on mustan sijasta vaaleanpunaisia tai ruskehtavia.

Luonne ja käyttäytyminen

Novascotiannoutaja eli tolleri on luonteeltaan lempeä ja aktiivinen. Tollerit ovat erittäin seurallisia, ja ne pitävät paljon toisista koirista ja ihmisistä. Se on synnynnäinen noutaja niin maalla kuin vedessäkin. Ketteryys ja pieni koko ovat välttämättömiä tälle sinnikkäälle metsästyskoiralle, jonka työskentelyolosuhteet ovat useinkin hyvin vaativia. Novascotiannoutaja on erittäin reipas, valpas ja päättäväinen. Se on tehokas ja vilkas koira, joka sopii metsästyksen lisäksi moneen muuhunkin harrastukseen, kuten mejään, tokoon, agilityyn tai vaikkapa vesipelastukseen eli VEPEen. Rotu vaatiikin päivittäin runsaasti ulkoilua, monipuolista liikkumista ja aivotyöskentelyä. Vaikka novascotiannoutaja on sekä herkkä että lempeä luonteeltaan, se osaa olla myös itsepäinen. 

Omistajan on hyvä oppia tunnistamaan "tollerihuuto": hyvin korkea ja luja ääntely, joka koostuu ulvonnasta, vinkumisesta ja haukkumisesta. Koira saattaa tehdä tätä ääntelyä osoittaakseen innostustaan, jännittyneisyyttään tai koirasta riippuen monesta muustakin syystä.

Novascotiannoutajan työskentelytapa metsästettäessä on varsin poikkeuksellinen. Piilossa pysyttelevä metsästäjä lähettää koiran leikkimään lähelle vettä, usein heittämällä kepin tai pallon haettavaksi. Koiran temput kiinnittävät vesilintujen huomion, ja ne tulevat uteliaina lähemmäs tarkastelemaan. Kun linnut ovat tarpeeksi lähellä, metsästäjä kutsuu koiran takaisin, nousee ylös saadakseen linnut nousemaan lentoon ja ampuu. Lopuksi koira noutaa ammutut linnut. Houkutteluominaisuuteen kuuluen tollerilla tulee olla vain kohtalainen riistavietti, jotta koira jaksaa olla kiinnostunut metsästäjän heittämästä esineestä vaikka lähellä on riistalintuja.

Alkuperä

Novascotiannoutajan eli tollerin synty ajoittuu 1860-luvun Kanadaan, Nova Scotian niemimaalle, jossa sikäläiset metsästäjät olivat tarkkailleet kettujen tapaa saalistaa lintuja houkuttelemalla ne lähietäisyydelle. Houkutteleminen perustuu osaksi ketun syöksähtelevään liikkumiseen rannalla sekä osaksi sen ulkonäköön, erityisesti punaiseen väriin ja tuuheana heiluvaan häntään. Siitä metsästäjät saivat ajatuksen koirasta, joka kettujen tapaan houkuttelisi lintuja lähelle rantaa. Tollerin alkuperää ei tunneta tarkkaan, mutta todennäköisintä on, että tolleri on kehittynyt läheisen Newfoundlandinsaaren noutajien sekä eurooppalaisilta kauppiailta saatujen spanieleiden kautta. Joidenkin uskomuksien mukaan myös joku farmicolliekin on laittanut geeninsä mukaan sekoitukseen.

Novascotiannoutaja on elänyt kertomuksissa jo pitkään, mutta virallisesti rotua on tunnustettu vasta hieman yli 60 vuotta. Kanadassa ensimmäiset novascotiannoutajat rekisteröitiin vuonna 1945. Vasta vuonna 1982 rotu sai FCI:n hyväksynnän, jolloin ensimmäiset tollerit saapuivat Tanskaan. Suomi vastaanotti ensimmäiset novascotiannoutajat kolme vuotta myöhemmin, vuonna 1985. Tollerin erityinen ominaispiirre on sisällytetty rodun englanninkieliseen nimeen Nova Scotia Duck Tolling Retriever (), sillä "to toll" on Keski-Englannissa merkinnyt houkuttelua.

Terveys

Tollereilla esiintyy niin perinnöllisiä kuin perinnöllisiksi epäiltyjä sairauksia samoin kuin muissakin noutajaroduissa. Rodun keskimääräinen elinikä on noin 10 vuotta, kun tarkastellaan vuosina 2011–2025 kuolleita rodun edustajia. Tyypillisimmät kuolinsyyt ovat vanhuus, syöpäsairaudet sekä maksan- ja ruoansulatuskanavan sairaudet. Rodun merkittävimmät terveysongelmat ovat lonkkaniveldysplasia, kyynärniveldysplaisia, erilaiset autoimmuunisairaudet, atopia ja allergiat.

Rodulla ilmenneitä silmäsairauksia ovat muun muassa PRA eli verkkokalvon etenevä surkastuma, joka oli aikaisemmin yleinen. Geenitestin saamisen myötä sen yleisyys on laskenut merkittävästi. HC:tä eli harmaakaihia ja distichiasisa eli ylimääräsiä ripsiä on myös tavattu sekä myös RD:tä eli verkkokalvon kehityshäiriötä.

Luuston sairauksista seurataan eniten lonkkaniveldysplasian ja kyynärniveldysplasian yleisyyttä. Noin 82 %:lla novascotiannoutajista on terveet lonkat (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla A tai B), kun taas kohtalaista tai vaikeaa lonkkaniveldysplasiaa esiintyy vain 5 %:lla rodun edustajista (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla D tai E). Eriasteista kyynärniveldysplasiaa esiintyy vain 5 %:lla rodun edustajista.  Novascotiannoutajan PEVISA-ohjelmassa on pakollinen lonkkakuvauslausunto, kyynärkuvauslausunto, selkälausunto ja silmälausunto.

Autoimmuunisairauksissa elimistön oma puolustusjärjestelmä alkaa virheellisesti hyökätä omia kudoksia vastaan. Autoimmuunireaktio voi kohdistua mm. keskushermostoon, ihoon tai sisäelimiin. Sairastuneet koirat ovat useasti nuoria, enintään muutaman vuoden ikäisiä, mutta siitä huolimatta koira voi missä tahansa ikävaiheessa saada autoimmuunisairausdiagnoosin. Tällaisia sairauksia ovat esimerkiksi hypothyroidismi (kilpirauhasen vajaatoiminta), SRMA (aivokalvontulehdus), IMRD/IMPA (moniniveltulehdus/immuunivälitteinen polyartriitti) sekä SLE (systemic lupus erythematosis).

Yksi rodun tyypillisimmistä terveysongelmista on atopia ja ruoka-aineyliherkkyys. Molemmissa elimistön puolustusmekanismi reagoi normaalista poikkeavalla tavalla tavallisiin, useimmiten vaarattomiin asioihin eli allergeeneihin. Atopia ja ruoka-aineyliherkkyys ovat elinikäisiä vaivoja, jotka ovat usein kontrolloitavissa, mutta eivät parannettavissa. Oireina ovat usein ihon kutina ja punoitus ja usein koira nuolee tai raapii kutisevia alueita. Korvatulehdukset ovat yleisiä atopiasta kärsivillä koirilla sekä myös tassujen ihotulehduksia voi esiintyä.

Novascotiannoutajat ovat yhtä sisäsiittoisia koirarotuja kuin muutkin. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku oli 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25, mikä on melkein sama kuin keskimääräisellä rotukoiralla. Novascotiannoutajan jälkeläisen luku oli 0,216. Sisäsiittoisuus lisää sairastavuutta ja heikentää rodun elinvoimaa.

 Katso myös 
Kooikerhondje
Kultainennoutaja
Punainenlintukoira
Tumbler

 Lähteet 

Aiheesta muualla

Kennelliiton rotumääritelmä (pdf)
Novascotiannoutajat-Nova Scotia Duck Tolling Retrievers ry
Nova Scotia Duck Tolling Retriever Club (USA) 
Tolleritietoa, historiaa jne.  
Tollerit koirarodut.suntuubi.com sivustolla 

Luokka:FCI 8 Noutajat, ylösajavat koirat ja vesikoirat
Luokka:Noutajat
Luokka:Kanadalaiset koirarodut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit