Kausatiivi

Kausatiivi (lat. causare ’aiheuttaa’) on kielitieteen termi, jolla voidaan viitata sellaisten lauserakenteiden muodostamiseen, joissa toiminnan taustalle lisätään toimijan lisäksi toiminnan aiheuttaja (esimerkiksi espanjan el padre le hizo comer las papas ’isä pani hänet syömään perunat’), tai erityisesti aiheuttamista ilmaiseviin verbeihin tai niiden muodostamiseen. 

Joidenkin kielten nominintaivutukseen kuuluu myös kausatiiviksi nimitetty sijamuoto.

 Kausatiiviverbit 
Kausatiiviverbi eli aiheutusverbi laajemmassa merkityksessä on aiheuttamista ilmaiseva verbi (esim. tappaa ’aiheuttaa kuolema’), suppeammassa mielessä verbijohdannainen, joka osoittaa kantasanan ilmaiseman toiminnan aiheuttamista (esim. suomen kielessä verbistä elpyä voidaan muodostaa kausatiivijohdos elvyttää).

Kausatiiviverbien alalajina erotetaan toisinaan kuratiivi- eli teettoverbit, joilla ilmaistaan (tietoisen ja tahallisen) toiminnan teettämistä jollakulla toisella (esim. etsittää ’panna joku etsimään’).

Kausatiivijohdosten kantasanana on usein verbi, mutta myös joitakin adjektiivi- (jalostaa, kaunistaa) ja substantiivikantaisia (marjastaa, keihästää) verbejä voidaan kutsua kausatiivisiksi.

 Kausatiivisija 
Kausatiiviksi tai kausaaliksi nimitetty sijamuoto, joka voi ilmaista toiminnan syytä tai aihetta, tunnetaan joidenkin kielten kieliopeissa, esimerkiksi tokaari B:n ja mokšamordvan. Mokšan -nksa-päätteinen kausatiivisija, joka ilmaisee toiminnan tarkoitusta (esim. mol'an kel'mä ved'ənksa ’menen kylmää vettä hakemaan’), on syntynyt suhteellisen myöhään kieliopillistumalla postpositiosta inksa.

Suomen kielen -ten-päätteisiä pronominikantaisia tai superlatiivisia adverbeja (joten, täten, siten, vähiten, vanhemmiten) on kieliopinharrastaja Panu Mäkinen nimittänyt ”kausatiivisijaksi”. Normaalisti ne suomen kieliopeissa määritellään adverbijohdoksiksi.

Lähteet

Luokka:Sijamuodot