Suomen kommunistinen nuorisoliitto

Suomen kommunistinen nuorisoliitto (SKNL) oli vuosina 1925–1936 toiminut Suomen kommunistisen puolueen (SKP) nuorisojärjestö. SKNL oli perustamisestaan lähtien kielletty Suomessa ja se toimi "maan alla", mutta järjestöllä oli koko sen olemassaolon ajan vaikutusta myös julkisiin toimintamuotoihin. SKNL oli Kommunistisen nuorisointernationaalin (KNI) jäsenjärjestö.

Historia
Perustaminen
Suomalaiset kommunistinuoret toimivat 1920-luvun alussa (SKP:n lisäksi) pääosin julkisissa järjestöissä. Keskitettyä nuorison maanalaista verkostoa ei muodostettu.Ilkka Hakalehto: SKP ja sen vaikutus poliittiseen ja ammatilliseen työväenliikkeeseen 1918–1928 (WSOY 1966), s. 131–132. Aluksi toiminta järjestyi Suomen sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa (SSN) ja sen tultua lakkautetuksi 1923 Sosialistisessa nuorisoliitossa (SNL). Samanaikaisesti tapahtui myös järjestäytymistä salaisiin soluihin puolueen nuorisojaostojen kautta.Parkkari 1970, s. 138. Jaostoissa käsiteltiin varsinkin toimintaa julkisissa järjestöissä.Tuija Vanamo & Jouko Grönholm: Punaiset liput. SKP:n Turun piirijärjestön historiaa (SKP:n Turun piirijärjestö 1977), s. 39. Ajatus salaisesta nuorisojärjestöstä nousi esiin vähitellen, kun julkinen toiminta vaikeutui. KNI:n toimeenpaneva komitea ehdotti sitä suomalaisille keväällä 1923. SNL:n johto epäili aluksi organisaation tarpeellisuutta, mutta toiminta laajeni elokuussa 1924, kun SKP:n nuorisojaoston äänenkannattaja Nuori Kommunisti alkoi ilmestyä Toivo Karvosen johdolla. Varsinaista organisaatiota alettiin luoda alkuvuodesta 1925, kun KNI palkkasi hankkeelle vetäjän. SNL:n kommunistinuorten soluja perustettiin julkisiin järjestöihin ja työpaikoille. Toukokuussa SKNL:ään kuului 250 jäsentä.Saarela 2008, s. 105–106.Parkkari 1970, s. 138–142.

1926–1929
Oikeudenkäynnit ja vankeustuomiot hankaloittivat SKNL:n toiminnan aloittamista. SKNL:n piirikomiteat perustettiin kuitenkin ympäri maata vuosien 1925 ja 1926 aikana. Syyskuussa 1925 toimintaa oli Helsingin, Tampereen, Porin, Vaasan, Lappeenrannan, Viipurin ja Kuopion seuduilla. Soluja oli tuolloin 40 ja jäseniä 149. Painopiste oli aluksi julkisen työn ohjauksessa.Parkkari 1970, s. 149–150.

Nuoret osallistuivat aktiivisesti Sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden vaaliliiton kampanjaan eduskuntavaaleissa 1927. Ympäri maata muodostettiin nuorison vaalikomiteoita. Eduskuntaan nousi nuorisoliiton aktiivi Toivo Latva.Parkkari 1970, s. 163.

SKNL:n ensimmäinen konferenssi pidettiin elokuussa 1927 Moskovassa. Tuolloin järjestöllä oli 94 solua ja 358 jäsentä.Parkkari 1970, s. 161. Toinen konferenssi, johon osallistui kahdeksan henkilöä, järjestettiin KNI:n kansainvälisen konferenssin jälkeen elokuussa 1928. Jäsenten määrä oli tuolloin noin 600, joista oli naisia noin viidennes.Parkkari 1970, s. 169–170.

Alkuvuodesta 1928 poliisi pidätti kymmeniä kommunisteja SKP:n yleisorganisaattori Jalmari Rasin antamien tietojen perusteella. SKNL:n aktiiveista kiinni jäivät muun muassa Jaakko Kivi, Väinö Vuorio ja Emil Paananen. Eino Lehto ja Nestori Parkkari toimivat hetken maan alla, kunnes siirtyivät Neuvostoliittoon pidätyksiltä välttyäkseen.Parkkari 1970, s. 166. Toukokuussa 1929 pidätettiin SKNL:n organisaattori Matti Dahl, jolta takavarikoitujen asiakirjojen johdosta jäivät myöhemmin kiinni piirisihteerit Eino Hellfors, Jussi Siltanen, Aino Kallio ja Toivo Lång sekä joukko muita nuorisoliittolaisia.Parkkari 1970, s. 180–181.

SKNL:n ensimmäinen edustajakokous pidettiin Tukholmassa 10.–15. elokuuta 1929. Edustajat Suomesta saapuivat paikalle julkisesti laivalla Helsingistä tai salaa moottoriveneellä Pietarsaaren kautta. Neuvostoliitosta saavuttiin Saksan kautta. Yhteensä paikalle pääsi 22 henkilöä. Kokous oli tarkoitus pitää Tukholman kaupunginkirjastossa, mutta se siirrettiin yksityisasuntoon poliisitarkkailun välttämiseksi. Edustajakokous vahvisti tukensa KNI:n linjauksille ja Kominternin niin sanotulle kolmannen kauden politiikalle. Nuorisointernationaalia kritisoitiin kuitenkin siitä, ettei illegaalisten jäsenjärjestöjen, kuten SKNL:N, erityisolosuhteisiin ollut kiinnitetty tarpeeksi huomiota.Parkkari 1970, s. 185–193.

Edustajakokous valitsi SKNL:lle uuden viisihenkisen keskuskomitean, joka sai valtuudet täydentää itseään jatkossa. Komitea koki menetyksiä heti Suomeen palattuaan, kun poliisi pääsi selville osasta Tukholmassa olleiden henkilöllisyyksiä – syy paljastumiseen oli Kullervo Mannerin laukku, joka joutui vääriin käsiin. Vuoden 1929 loppupuolella SKNL:n johtoon kuuluivat Heikki Ilvesviita, Toivo Karvonen, Tatu Väätäinen, Paavo Kivikoski, Aatto Sallinen, Aili Mäkinen, Airi Virtanen ja Reino Tynkkynen.Parkkari 1970, s. 193–194.

Julkisen nuorisoliikkeen ja viranomaisten väliset yhteenotot lisääntyivät vuoden 1929 aikana. Poliisin hajotettua useita mielenosoituksia SKP ja SKNL järjestivät tapahtumiin syksyllä erityisiä puolustusryhmiä, joiden tehtävänä oli vastarinnan organisointi. Tämän seurauksena syntyi rajumpia käsirysyjä poliisien kanssa. Marraskuussa 1929 poliisi teki takavarikon Helsingin työväentalon huoneeseen, jossa sijaitsivat Opintotyön Neuvontayhdistyksen, Valtiollisten vankien huoltoyhdistyksen, Helsingin Nuorten Työläisten Opintoyhdistyksen ja Helsingin propagandakeskuksen toimistot. Monet aktivistit joutuivat kuulusteluihin. Osan SKNL:n loppuvuoden 1929 kampanjoinnista muodosti myös taistelu työväenliikkeen niin sanottuja hoipertelijoita eli Suomen työväen vasemmistoryhmää vastaan. Nuorisoliike syytti itsenäisyyttä SKP:n ja Moskovan ohjauksesta vaatineita opportunisteiksi, jotka antautumisesta porvariston edessä.Parkkari 1970, s. 195–198.

Välikohtaus Lapualla
24.–25. marraskuussa 1929 Vaasan ja Lapuan Nuorten Työläisten Opintoyhdistykset järjestivät Lapuan työväentalolla kokoontumisen, joka tuli saamaan runsaasti julkisuutta. Paikallisessa lehdistössä juhlista oli kirjoiteltu viikkoja ennen niiden alkamista ja kahnaukset alkoivat heti ulkopaikkakuntalaisten saavuttua paikalle. Nuorisoa yritettiin käännyttää Lapuan asemalta ja poliisi kuulusteli juhlijoita. Työläis- ja maalaisnuorison "haastejuhlat" loppuivat lopulta väkivaltaisesti lauantai-iltana, kun satoja tapahtumasta provosoituneita oikeistolaisia hyökkäsi työväentalolle pääjuhlan aikana hajottaen tapahtuman paikallisen poliisin avustamana. Muun nujakoinnin lisäksi hyökkääjät, joukossaan mm. Vihtori Kosola, yrittivät riisua vasemmistonuorilta punaisia esiintymispuseroita. Puhujana ollutta kansanedustaja Emil Tabellia pahoinpideltiin.Parkkari 1970, s. 205–206. Välikohtauksella oli historiansa paikkakunnalla, sillä suojeluskunta-aktiivit olivat toteuttaneet vastaavan provokaation jo vuotta aiemmin.

Lapuan liikkeestä väitelleen Tapio Huttulan mukaan marraskuun tapahtumat olivat alkusysäys koko kyseiselle liikkeelle. Joulukuun ensimmäisenä päivänä Lapualla kokoontui kansalaiskokous, joka vaati loppua kommunistien julkisille esiintymisille, ja Lapuan esimerkkiä – "nauloilla laadittu laki" – seurattiin pian ympäri maata. Myös virkavalta tehosti toimiaan kommunisteiksi epäiltyjä vastaan.Väitös: Lapuan liike kosketti liki 400 työväentaloa (Huttula)  (Jyväskylän yliopiston tiedote) Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä teki joulukuun alussa Lapuan tapahtumista eduskuntakyselyn, johon hallitus vastasi ilmoittamalla suhtautuvansa myönteisesti juhlien hajottajiin. Oikeustoimet hallitus tahtoi kohdistaa opintoyhdistykseen. Yhdistyslakia muutettiin jo joulukuussa siten, että järjestöjen lakkauttaminen tuli helpommaksi. Lakimuutoksen ratkaisevassa käsittelyssä eduskunnan lehtereiltä heitettiin saliin SKP:n ja SKNL:n lentolehtisiä, joissa toimenpiteet ja niiden tukijat tuomittiin kovin sanoin. Tapauksesta tuomittiin SKNL:n aktiivit Uuno Miettinen ja Leo Salminen.Parkkari 1970, s. 206–208.

Nuorisoliittolaiset olivat eturintamassa ottamassa vastaan Lapuan liikkeen esittämää haastetta, ja monet joutuivat sekä poliisin että epävirallisten tahojen väkivaltaisuuksien kohteiksi. Julkinen nuorisoliike, kuten kaikki muukin vasemmistolainen toiminta, estettiin keväästä 1930 lähtien. Opintotyön neuvontayhdistys lakkautettiin huhtikuussa ja Helsingin nuorisoseura viimeisenä lokakuussa.Parkkari 1970, s. 211–213. Vappuna 1930 kommunistinuoret ottivat monilla paikkakunnilla yhteen poliisien kanssa, kun mielenosoitukset oli kielletty. Esimerkiksi Pietarsaaressa pidätettiin 20 nuorisoliittolaista.Parkkari 1970, s. 220–221.

Täysin maan alla
Vuosina 1931–1934 kommunistinuoret toimivat pelkästään maan alla, kun julkiset toimintamuodot estettiin. Toimintaan tuli mukaan monia uusia ihmisiä julkisista järjestöistä, mutta jäsenmäärä väheni tilapäisesti. Elokuussa 1931 enemmistö liiton 672 jäsenestä oli liittynyt järjestöön Lapuan liikkeen synnyn jälkeen. SKNL:n salaiset solut keskittyivät muun muassa marxismin opiskeluun sekä lentolehtisten ja julistusten levittämiseen. Iskulauseita maalattiin soveltuviin paikkoihin. Kokoukset pidettiin yksityisasunnoissa. Ajoittain järjestettiin mielenosoituksia, jotka usein laajenivat mellakoiksi poliisin puututtua menoon.Parkkari 1970, s. 231–234,239.

SKNL:n jäsenmäärä nousi vuonna 1932 yli tuhanteen.Parkkari 1970, s. 238. SKNL:n jäseniä pidätettiin usein. Esimerkiksi Turussa oli 12. tammikuuta 1933 syytettynä 78 nuorta valtiopetoksen valmistelusta. SKNL:n jäsenmäärä putosi toukokuussa 1933 kuuteen sataan ja tammikuussa 1934 kolmeen sataan.Parkkari 1970, s. 242–243. SKNL:n konferenssi pidettiin Helsingissä Aleksis Kivenkadulla pääsiäisenä 1934.Parkkari 1970, s. 245.

Lakkauttaminen
Kominternin ja KNI:n vaihdettua politiikkaansa kansanrintama-taktiikkaan 1930-luvun puolivälissä alettiin SKNL:n jäseniä ohjata liittymään Sosialidemokraattiseen työläisnuorisoliittoon. Aluksi kommunistit perustivat ryhmittymiä STL:n sisälle ja alkuvuodesta 1935 lähtien kannattajia pyrittiin saamaan jäseniksi laajemminkin. Salaisten solujen toiminta oli tarkoitus siirtää ryhmiksi STL:n sisälle. Tätä ennen SKNL oli suhtautunut STL:ään jyrkän kielteisesti ja järjestöä oli pyritty lähinnä hajottamaan. STL:n johto vastusti kommunistien solutuspuuhia ja osastoja kehotettiin valppauteen jäsenhankinnassa. Toisaalta kommunistit vaikuttivat kokonaan uusien osastojen perustamiseen. STL:n edustajakokouksessa toukokuussa 1937 esiintyi noin 20–30 edustajan vasemmistolainen oppositio, johon SKNL:llä oli välillistä vaikutusta. SKNL:n toiminta lakkasi vähitellen, kun siirtyminen STL:ään toteutui, ja SKP:n nuorisotoimintaa alkoi ohjata nuorisojaosto.Parkkari 1970, s. 249–268.

Organisaatio
SKNL:n jäsenet toimivat piirijärjestöjen ohjaamissa pienissä paikallisissa soluissa. Liitolla oli myös työpaikkasoluja. Konspiratiivisuudesta johtuen jäsenmäärä jäi pieneksi. Eri arvioiden mukaan jäsenmäärä oli suurimmillaan koko maassa noin 2 000Tuija Vanamo & Jouko Grönholm: Punaiset liput. SKP:n Turun piirijärjestön historiaa (SKP:n Turun piirijärjestö 1977), s. 40–41; Anthony F. Upton: Kommunismi Suomessa (Kirjayhtymä 1970), s. 77; Karvonen 1947, s. 109. SKNL:n omissa ja usein puutteellisissa tilastoissa jäseniä oli parhaimmillaan hieman yli 1 000.Parkkari 1970, s. 288. Useimmat järjestäytyneet työläiset vain tiesivät salaisen nuorisoliiton olemassaolosta, eivät sitä, miten se toimi, tai kuka siihen kuului.Karvonen 1947, s. 100. 

SKNL:n sääntöjen mukaan liitto toimi organisatorisesti itsenäisenä mutta SKP:n poliittisen johdon alaisena. Puoluetta oli sääntöjen mukaan autettava kaikessa sen toiminnassa. KNI:n jäsenjärjestönä SKNL:n tuli toimia myös internationaalin päätösten ja ohjeiden mukaan. Liittoon saattoivat kuulua 14–24-vuotiaat.Parkkari 1970, s. 146–147. SKNL:n korkeimmat päättävät elimet olivat liittokokous ja keskuskomitea, joka toimi Helsingissä vuodesta 1925 lähtien. Vuonna 1928 keskusjohdon alaisuudessa toimi seitsemän piirikomiteaa (pik, pikki) (Helsinki, Tampere, Vaasa, Viipuri, Kuopio, Oulu ja Turku). SKNL:n keskuskomitea hoiti yhteydet piireihin henkilökontaktien lisäksi puolueorganisaation kautta kulkeneilla ohjekirjeillä. 1920-luvulla kokouksia järjestettiin varsin vapaasti, kun henkilöt olivat julkisia.Parkkari 1970, s. 150,162–163.

Vuonna 1926 perustettiin Moskovaan SKP:n nuorisojaosto, jonka tehtävänä oli tukea SKNL:n työtä. Jaoston työhön osallistuivat muun muassa Toivo Antikainen, Pekka Paasonen, Hannes Mäkinen, Kaarlo Kosunen, Hertta Kuusinen, Inkeri Lehtinen, Eino Lehto ja Ville Honkanen.Parkkari 1970, s. 152.

SKNL:llä oli edustaja KNI:n sihteeristössä. Aluksi edustajana oli Pekka Paasonen ja hänen jälkeensä, vuoden 1927 alusta, Kaarlo Kosunen. Kosusta seurasi elokuussa 1928 Inkeri Lehtinen. KNI:n viidenteen konferenssiin 1928 osallistuivat SKNL:n edustajina Eino Lehto, Nestori Parkkari, Toivo Karvonen ja Eino Hellfors. KNI:n ohjelma suomennettiin ja julkaistiin vuodenvaihteessa 1927–1928. KNI:n VI kongressiin 1935 osallistui SKNL:stä Veikko Sippola.Parkkari 1970, s. 152,162–163,167–169,257.

Vasemmiston varhaisnuorisotyötä hoidettiin 1920-luvulla Työväen järjestönuorten liitossa. TJN:n tultua lakkautetuksi 1930 myös lapsityöstä tuli SKNL:n vastuualuetta.Anna-Liisa Lehtoranta: Suomen Kommunistinen Nuorisoliitto 1925-1936 (Kansan Arkisto) Nuorisoliiton yhteyteen alettiin perustaa pioneeriryhmiä ja vuoden 1931 alusta alettiin luoda salaista, maanlaajuista ja SKNL:n keskuskomitean alaista Pioneerijärjestöä. Järjestöllä oli toimintaa suurimmilla paikkakunnilla ja se julkaisi lehteä Pioneeri. SKNL päätti lakkauttaa pioneerijärjestön vuodenvaihteessa 1934–1935.Parkkari 1970, s. 229–230.

Monet SKNL:n riveissä ja johdossa toimineet kommunistit nousivat sotien jälkeen SKP:n tai kansandemokraattisen liikkeen johtoon sekä eduskuntaan ja kunnanvaltuustoihin. Tunnettuja entisiä nuorisoliiton aktiiveja olivat muun muassa Esa Hietanen, Elsa Karppinen, Paavo Kivikoski, Inkeri Lehtinen, Aili Mäkinen, Nestori Parkkari, Ville Pessi, Mirjam Suvanto, Eino Tainio ja Armas Äikiä.

Yhteydet julkiseen toimintaan
SKNL:n jäsenten vaikutus ulottui monenlaiseen julkiseen toimintaan, jota Sosialistisen nuorisoliiton lakkauttamisen jälkeen ei kuitenkaan enää harjoitettu keskitetysti. 1920-luvun jälkimmäisen puoliskon ajan julkinen järjestötoiminta hoidettiin paikallisissa opintoyhdistyksissä ja tilapäiskomiteoissa sekä niin sanotussa propagandistiliikkeessä, jonka toiminta-alaan kuuluivat esimerkiksi laulu- ja muut ohjelmaryhmät.Parkkari 1970, s. 153.

Opintoyhdistysliike
Opintoyhdistysten (epäviralliseksi) kokoavaksi elimeksi tosin nousi Helsingissä 18. huhtikuuta 1926 perustettu Opintotyön Neuvontayhdistys, jonka säännöissä ei viitattu toiminnan poliittiseen luonteeseen. Työohjelmassa opiskelun kerrottiin kuitenkin tapahtuvan marxilaisessa hengessä. Kesällä 1926 toiminnan järjestäjäksi valittiiin SKNL:n keskuskomitean Armas Äikiä, jonka jouduttua vankilaan tehtävään tuli juuri vapautunut Nestori Parkkari. Syyskuussa 1926 opintoyhdistyksiä oli 80 ja seuraavan vuoden heinäkuussa 120.Parkkari 1970, s. 154–156. 13.–14. elokuuta 1927 järjestettiin Tampereella opintopäivät, joihin osallistui 700 henkilöä ympäri maata. Toisille opintopäiville seuraavana vuonna Lahdessa osallistui 1 500 nuorta aktiivia ja kolmansille, Lahdessa elokuussa 1929 pidetyille, päiville 800.Parkkari 1970, s. 165,172,184.

Yhdistyksen puheenjohtajana toimi ainakin Kalle Rämä. Sihteereinä olivat muun muassa Vieno Suominen,Parkkari 1970, s. 154,167. Nestori Parkkari, Toivo Karvonen ja Paavo Kivikoski. Karvosen mukaan opintoyhdistyksiä oli vuoden 1928 lopulla "320 ja niissä oli n. 20,000 jäsentä".Karvonen 1947, s. 101–103,108. Parkkarin mukaan opintoyhdistyksiä oli kesällä 1928 160 ja niissä oli noin 12 000 jäsentä.Parkkari 1970, s. 160,166. Opinnot kohdistuivat varsinkin marxilaisuuteen, kirjallisuuteen, järjestötyöhön ja sosialismin historiaan.Parkkari 1970, s. 156–159.

Marraskuussa 1929 neuvontayhdistys yritti alkaa julkaista lehteä Nuori Opiskelija, mutta jo ensimmäinen numero takavarikoitiin. Opintoyhdistysten toiminta estettiin keväästä 1930 lähtien, mutta oikeudellinen lakkauttaminen kesti hajautetun organisaation johdosta vuosikausia. Opintotyön Neuvontayhdistys lakkautettiin Helsingin raastuvanoikeuden päätöksellä 26. huhtikuuta 1930. Järjestöä syytettiin muun muassa maanpetoksen valmistelusta ja yhteyksistä SKNL:ään sekä aiemmin lakkautettujen järjestöjen toiminnan jatkamisesta.Parkkari 1970, s. 213–214.

Tilapäiset komiteat
Kun opintoyhdistysten ympärille alkoi syntyä poliittista toimintaa ja niitä vastaan hyökättiin julkisuudessa, päätti SKNL jatkossa hoitaa poliittiset kamppailut tilapäisten komiteoiden avulla. Komiteamuoto hankaloitti viranomaisten aikeita puuttua toimintaan, sillä "nuorison yleisissä kokouksissa" valituile komiteoille ei yritetty muodostaa varsinaista keskusjohtoa. Komiteat selostivat toimintaansa ja saivat vapautuksen tehtävästään uusissa kokouksissa, jotka niiden tuli kutsua koolle saatuaan tehtävänsä suoritetuiksi. Komiteat keräsivät varoja, painattivat kirjallisuutta ja järjestivät joukkotilaisuuksia. Komiteoita oli parhaimmillaan ympäri maata jopa yli sata.Karvonen 1947, s. 103–105.

30.–31. maaliskuuta 1929 pidettiin Tampereella maanlaajuinen nuorisokokous, jonka kutsui koolle SKNL:n ohjaama Tampereen nuorten työläisten komitea. Kokouksessa, johon osallistui 75 edustajaa 46 kunnasta, haettiin yhdenmukaista toimintalinjaa ajankohtaisiin kysymyksiin. Kokouksen päätökset ja alustukset julkaistiin kirjasena, jota ehdittiin levittää varsin laajasti, vaikka viranomaiset yrittivät takavarikoida sen kopiot heti saatuaan tietää asiasta. Impi Karvosen nimissä julkaistun kirjasen 2 000 kappaleen painoksesta poliisi sai käsiinsä vain 100.Parkkari 1970, s. 175–179.

Propagandistiliike
Opintoyhdistysten yhteydessä toimi 1920-luvun loppupuolella erityisiä propagandakeskuksia eli ajankohtaisista poliittisista aiheista repäisevästi esitelmöineitä agitaatioryhmiä. Ryhmät esittivät muun muassa kisällilauluja ja näytelmiä, joita kirjoittivat nuorisoliiton aktiivit. Vallitsevaa järjestelmää kritisoitiin useimmiten satiirin avulla. Poliittisuutensa vuoksi propagandakeskukset irtaantuivat itsenäisiksi toimintaryhmiksi. Kesästä 1929 yhteistyötä alkoi koordinoida Helsingin propagandakeskus (Helsprokeskus). Radikaali kommunisminvastainen oikeisto piti propagandaryhmiä keskeisenä todisteena suomalaisen vasemmiston petollisuudesta.Saarela 2008, s. 722–730.

Kisällilauluryhmien lisäksi propagandaa levittivät muun muassa elävälehti- ja sinipuseroryhmät, joihin oli otettu esimerkkiä Neuvostoliitosta ja Saksasta. Propagandaryhmät suosivat yhtenäisiä esiintymisasuja. Monet käyttivät punaisia paitoja, joissa oli kommunistisen liikkeen sirppi ja vasara -tunnus. Tunnetuin liikkeen lauluryhmistä oli helsinkiläinen Meijän pojat. Muita olivat esimerkiksi Reilut pojat, Punapojat, Tampereen Sinipuserot, Punatähdet, SLT-tytöt, Taiston tytöt, Omat pojat, Seurakunnan pojat, Mamman pojat ja Touhun tytöt. Ryhmiä oli kesällä 1928 noin 100 ja niissä oli noin 1 500 esiintyjää.Parkkari 1970, s. 166,181.

Propagandistiliikkeen epävirallinen edustajakokous järjestettiin Lahdessa juhannuksena 1929. Keskustelujen aiheena oli muun muassa toiminnan keskittäminen, jota hoitamaan päätettiin perustaa Helsingin propagandakeskus. Keskus alkoi pian julkaista äänenkannattajaansa Punainen Valonheittäjä, jonka vastaava toimittaja oli Kaarlo Kivilahti. Keskuksen työtä johti Leo Salminen. Loppuvuonna 1929 paikallisia propagandakeskuksia oli 51. Näiden alaisuudessa oli 252 ryhmää, joissa oli yhteensä 1 938 jäsentä.Parkkari 1970, s. 181–183.

Ammattiyhdistysliike
SKNL pyrki vaikuttamaan Suomen Ammattijärjestöstä perustamisestaan lähtien. Kampanjoinnin seurauksena ammattiliittoihin perustettiin nuorisojaostoja 1920-luvun loppupuolella. Toukokuussa 1929 SAJ:n edustajakokous päätti perustaa valtakunnallisen nuorisojaoston, joka ehti toimia yksitoista kuukautta. Jaoston puheenjohtajina toimivat Aatto Sallinen, Toivo Karvonen ja Väinö Tynkkynen sekä sihteerinä Aune Laurikainen. Suurin osa jäsenistä oli myös SKNL:n jäseniä.Parkkari 1970, s. 200–201.

Vuoden 1929 loppuun mennessä SAJ:n nuorisojaoston yhteydessä oli 13 nuorisojaostoa. Toiminnan aloittamista hankaloittivat muun muassa vangitsemiset ja sosialidemokraattien vastustus. 8.–9. kesäkuuta 1930 pidettiin Helsingin työväentalolla nuorisojaoston edustajakokous, johon otti osaa 32 jaostoa.Parkkari 1970, s. 202. SAJ:n lakkauttamisen jälkeen SKNL toimi salaisessa Suomen Punaisessa Ammattijärjestössä.Parkkari 1970, s. 237.

Tiedotus
SKNL:n äänenkannattaja oli salainen Nuori Kommunisti, jota toimitettiin ja monistettiin Helsingissä. Toimitustyöhön osallistuneiden monista pidätyksistä huolimatta lehti ilmestyi lähes joka kuukausi. Äänenkannattajan lisäksi SKNL julkaisi KNI:n päätöksiä suomeksi erillisissä tiedotuslehdissä. SKNL:n salainen lehdistö levisi joka puolelle Suomea.Karvonen 1947, s. 106–107. Esimerkiksi vuonna 1928 Nuorta Kommunistia painettiin vain 175 kappaletta,Parkkari 1970, s. 170. mutta vuonna 1932 jo 1 100 kappaletta. SKNL:n Nuori kaarti -lehden levikki oli samaa luokkaa. Yhteensä SKNL:n lehtiä ilmestyi yli sadalla nimikkeellä vuosina 1932–1933. Lehtien yhteenlaskettu kuukausittainen levikki oli noin 15 000.

Julkisille paikoille kiinnitetyt seinälehdet olivat yksi liiton toimintamuodoista. Liitolla oli vaikutusta myös julkiseen Liekki-lehteen (1923–1930), joka "kaunokirjallisena viikkolehtenä" sai ilmestyä vielä 1925 jälkeenkin. Vuoden 1929 alussa Liekki muutettiin "poliittiseksi viikkolehdeksi".Karvonen 1947, s. 104–106. Vuonna 1929 Liekin levikki oli hieman yli 10 000.Parkkari 1970, s. 195. 1920-luvun lopussa julkaistiin myös komiteoiden pohjalta julkisia piirilehtiä, kuten Taisteleva Nuoriso (Uusimaa), Aate (Turku), Punainen Nuoriso (Vaasa) ja Punainen Pohjola (Oulu). 

1930-luvun piirilehtiä olivat muun muassa Kipinä (Turku 1931), Liekki (Viipuri 1932–1933), Nuorison Viesti (Tampere 1931–1932), Punainen Viesti (Turku 1933), Puna Torvi (Turku) ja Rynnäkköön (Uusimaa 1930–1932).Suomen Kommunistisen Nuorisoliiton arkisto: Piiri- ja paikalliskomiteoiden lehdet (pdf) Kansan Arkisto

Lähteet
Toivo Karvonen: Salaista ja julkista nuorisotoimintaa. Teoksessa SKP taistelujen tiellä III (SKP 1947)

Viitteet

Aiheesta muualla
Suomen Kommunistisen Nuorisoliiton arkisto (digitoitu, pdf) Kansan Arkisto
Lehdet: Nuori Kaarti (1929–1935), Nuori Kommunisti 1924–1925, Nuori Kommunisti 1927–1935

Luokka:Suomalaiset kommunistiset nuorisojärjestöt
Luokka:Suomen kommunistinen puolue
Luokka:Entiset suomalaiset poliittiset nuorisojärjestöt