Liinamaa I

Liinamaa I on Suomessa 27. maaliskuuta 1968 solmittu ensimmäinen tulopoliittinen kokonaisratkaisu.  Se nimettiin tuolloin valtakunnansovittelijana ja neuvotteluiden vetäjänä toimineen Keijo Liinamaan mukaan. Pääneuvottelijoina olivat työnantajien STK:n toimitusjohtaja Päiviö Hetemäki ja työntekijöiden SAK:n puheenjohtaja  Niilo Hämäläinen.

 Tausta 
Rafael Paasion kansanrintamahallitus, joka aloitti työnsä 27. toukokuuta 1966, avasi mahdollisuuden tarttua Suomen talousongelmiin aiempaa tehokkaammin. Aiemmat hallitukset olivat olleet sisäpoliittisten kiistojen vuoksi liian heikkoja.

 Sisältö 
Sopimuksen osapuolina olivat kaikki keskeiset työmarkkinajärjestöt SAJ:ä lukuun ottamatta ja valtio. Paasion hallituksesta neuvotteluihin osallistui ensi sijassa valtiovarainministeri Mauno Koivisto, joka laati yhdessä valtiovarainministeriön virkamiesten kanssa suunnitelman siitä, miten kokonaissopimuksesta saataisiin mahdollisimman suuri hyöty. Tarkoituksena oli, että palkat ja hinnat nousisivat vain tuotannon kasvun verran. Siten inflaatio pysyisi alhaisena, mikä parantaisi Suomen kilpailukykyä ulkomaankaupassa.

Tulopoliittisessa kokonaisratkaisussa sovittiin työehtosopimusten puitteista ja niihin liittyvistä laajemmista kokonaisuuksista. Työmarkkinaosapuolet solmivat ensin keskitetyn sopimuksen, jonka perusteella tuntipalkkoja korotettiin 16 penniä ja aiempina vuosina inflaatiota nostaneet indeksikorotukset poistettiin. Sitten hallitus ajoi eduskunnassa läpi joukon talous- ja sosiaalipoliittisia uudistuksia, jotka eduskunta hyväksyi huhtikuun alussa 1968.  Korkotasoa alettiin valvoa tiukasti, ja valtio sai laajat valtuudet hintojen, palkkojen ja vuokrien valvontaan ja säännöstelyyn. Vakauttamissopimuksena kokonaisratkaisu oli käänteentekevä ja merkitsi työmarkkinajärjestöjen, etenkin SAK:n ja STK:n, roolin korostumista. Presidentti Kekkonen piti sopimusta poikkeuksellisen merkittävänä.   

Sopimuksen erityisiä uudistuksia olivat:
 indeksiehtojen poistaminen mm. indeksitileiltä 
 talouspoliittinen valtuuslaki hintojen ja vuokrien valvontaan 
 jäsenmaksuperintäsopimus 

Sopimus oli yksivuotinen, ja sitä seurasi seuraavana vuonna Liinamaa II -sopimus, joka solmittiin samojen periaatteiden mukaan.Meinander s. 352. Tulopoliittista sopimusta vastaan osoitettiin myös kritiikkiä: mm. SKP katsoi, että se rajoittaa poliittisen toiminnan mahdollisuuksia voimassaolonsa aikana.

 Lähteet 

Aiheesta muualla
SAK:n TuPo-historiasivut

Luokka:Tulopoliittiset kokonaisratkaisut