Uusi-Espanja

Uusi-Espanja () on Espanjan Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa vuosina 1520–1821 sijainneista siirtomaista käytetty nimitys.

 Historia 
Hernando Cortés valloitti Meksikon atsteekkivaltakunnan vuonna 1521 ja Francisco Pizarro Perun inkavaltion vuonna 1532. Meksikosta käsin espanjalaiset valloittivat vähitellen koko Keski-Amerikan ja Perusta käsin suuren osan Chileä, Boliviaa, Kolumbiaa ja Argentiinaa.Kämäräinen s. 489. 

Uusi-Espanja oli vuodesta 1535 alkaen varakuningaskunta, jota hallitsi Méxicon kaupungista käsin Espanjan kuninkaan nimittämä varakuningas. Ensimmäinen varakuningas oli nimeltään Antonio de Mendoza. Uuden-Espanjan lait sääti Sevillassa Espanjan kuninkaan nimittämä neuvosto (espanjaksi Consejo De Indias). Espanjan ja Uuden-Espanjan välistä kauppaa valvoi virasto nimeltä Casa de Contratación. Méxicossa sijaitsi myös vuonna 1527 perustettu neljästä tuomarista koostunut kuninkaallinen tuomioistuin (audiencia), jolla oli tuomiovallan lisäksi myös lainsäädäntö- ja toimeenpanovaltaa. Se ei ollut varakuninkaan alainen, vaan raportoi toiminnastaan suoraan Espanjan kuninkaalle. Paikallishallintoa varten nimitettiin viranomaisia, jotka tunnettiin nimellä corregidores de indios. Valtiollisen hallinnon luomisen rinnalla katolinen kirkko nimitti alkuperäiskansojen parissa tehtävää lähetystyötä varten Meksikoon piispoja ja perusti hiippakuntia.  

Alueellisen laajentumisen myötä Uuden-Espanjan hallintojärjestelmä kasvoi. Siihen kuului 1700-luvulla viisi audiencaa ja kaksitoista katolista hiippakuntaa. Uuden-Espanjan alueeseen kuuluivat nykyinen Meksiko, Väli-Amerikka Costa Rican etelärajalle asti sekä suurin osa Yhdysvaltain lounaisosasta: nykyiset Kalifornian, Nevadan, Arizonan, Utahin, New Mexicon, Coloradon ja Texasin osavaltiot ja osa Wyomingin osavaltiosta. Florida kuului Uuteen-Espanjaan vuoden 1763 Pariisin rauhaan asti, ja Louisiana siitä lähtien. Vuoden 1783 rauhansopimuksessa sovittiin, että Yhdistynyt kuningaskunta palauttaa Floridan itä- ja länsiosat Espanjalle. 

Etelä-Amerikan puolella oli Perun varakuningaskunta, johon kuuluivat Panama, Kolumbia, Venezuela, Ecuador, Peru, Bolivia, Argentiina ja Chile. Kolumbiaan perustettiin uusi varakuningaskunta vuonna 1717.

Yhdistyneen kuningaskunnan edut vaativat 1730-luvulla Espanjan siirtomaiden avaamista väkivalloin brittikaupalle. Espanja yritti pitää siirtomaidensa tavaranvaihdon omana monopolinaan, mutta heikentyvänä suurvaltana se ei kyennyt huolehtimaan riittävästi niiden tarpeista eikä estämään brittien tunkeutumista markkinoilleen. Britit olivat jo saaneet Utrechtin rauhassa haltuunsa asienton eli oikeuden käydä sovitun kiintiön verran kauppaa Espanjan amerikkalaisten siirtomaiden kanssa, mutta se ei brittikauppiaille kuitenkaan riittänyt, vaan he harjoittivat lisäksi laajaa salakauppaa. Kun Espanjan merivartijat yrittivät estää sen, syntyi Karibianmerellä toistuvia selkkauksia. Lokakuussa 1739 Britannia julisti Espanjalle sodan.

Kuningas Kaarle III järjesti pohjoisosien (Kalifornia, New Mexico, Texas ja Arizona) hallinnon uudelleen vuonna 1776. Niistä muodostettiin yhtenäinen sotilaiden johtama hallintoalue (Provincias Internas). Muiden alueiden hallinto uudistettin vuonna 1786. Ne jaettiin kahteentoista kuvernöörin hallitsemaan alueeseen. Muutosten myötä kuninkaan Espanjassa syntyneet virkamiehet tulivat aiempaa näkyvämpään asemaan Uuden-Espanjan asukkaiden arjessa, mikä aiheutti häiriöitä väestöryhmien keskinäisiin suhteisiin. 

Itsenäisyysliikkeet Etelä-Amerikassa alkoivat uusien vapausaatteiden innoittamina hajottaa Uutta-Espanjaa vuodesta 1808 alkaen. Kuuluisin  vapaustaistelija oli venezuelalainen Simón Bolivar. Meksikossa itsenäisyyssota alkoi vuonna 1810. Suuri itsenäistymisaalto sattui vuosiin 1818–22: Chile itsenäistyi vuonna 1818, Argentiina vuonna 1819, Kolumbia ja Peru vuonna 1822. Uuden-Espanjan pohjoisraja säilyi suhteellisen muuttumattomana vuonna 1819 tehtyyn Adamsin–Onísin sopimukseen asti. Espanja menetti siirtomaansa Amerikoissa Kuubaa ja Puerto Ricoa lukuun ottamatta tunnustaessaan Meksikon itsenäisyyden vuonna 1821.

Myös Filippiinejä ja Guamia hallittiin siirtomaina Uudesta-Espanjasta käsin vuosina 1565–1821. Ne säilyivät Espanjan kruunun alaisina vuoden 1898 Espanjan–Yhdysvaltain sotaan asti. Samassa sodassa Espanja menetti myös Kuuban ja Puerto Ricon.

 Sääntökuntien ja papiston väliset riidat Uudessa Espanjassa 
Ensimmäisinä Uuteen-Espanjaan saapuneet lähetyssaarnaajat olivat fransiskaaneja (1524) ja dominikaaneja (1526). Fransiskaaneista muotoutui Hernán Cortésin liittolaisia. Uuden-Espanjan valloituksen vaiheissa fransiskaani Toríbio de Benavente (Motolinía) toimi Cortésin hengellisenä miekkana. Dominikaanit olivat fransiskaanien kilpailijoina erileirisiä. Lähtiessään Hondurasin-retkelleen Cortés jätti vallankäytön fransiskaani Toríbio de Benaventelle, jolla ei kuitenkaan ollut esittää asiasta mitään todistetta. Historiateoksessaan Motolinía ylistää Cortésin toimintaa monisanaisesti. Fransiskaani Toríbio de Benaventen ja dominikaani Bartolomé de las Casasin välit kehittyivät hyvin vihamieliseksi. Asiaa selvitetään edelleen.

Menetettyään erivapautensa vuonna 1573 sääntökunnat koettivat pitää sitkeästi kiinni vanhentuneista erivapauksista. Sääntökuntien ja papiston välit muodostuivat aika ajoin melko kireiksi. Riidat saattoivat kehittyä käsikähmäksi, kuten joistakin tuon ajan intiaanitaiteilijoiden maalauksista käy ilmi. Tilannetta hankaloitti sekin, että monet piispoista kuuluivat johonkin sääntökuntaan. 

 Alkuperäisväestön asema 
Uuteen-Espanjaan muuttaneet konkistadorit ja uudisasukkaat ottivat käyttöön alkuperäisasukkaiden pakkotyöjärjestelmän, jonka nimi oli encomienda. Sen mukaan kruunun tiloja hallussaan pitänyt tilanherra oli oikeutettu käyttämään alueensa intiaaneja työvoimareservinään ja keräämään heiltä veroja. Uuden-Espanjan hallinto oli kuitenkin tehoton encomienda -alueiden valvonnassa, ja vähitellen ne siirtyivät tilanherrojen tosiasialliseen omistukseen. Niillä alueilla, joilla oli hopeakaivoksia, oli erilainen, työvoiman vuokraamiseen perustunut, järjestelmä. Sitä kutsuttiin nimellä repartimiento. Hopeakaivoksista Meksikossa ja Perussa tuli entistä merkittävämpiä 1540-luvulla, kun keksittiin malmin jalostaminen elohopean avulla. Uuden-Espanjan pohjoisosissa, minne uudisasutus levisi hitaammin kuin muualle, encomienda ja repartimiento eivät koskaan tulleet täysin voimaan.Kämäräinen s. 493.

Alkuperäisväestön paremman kohtelun ja koulutuksen puolesta kirjoittivat fransiskaani- ja dominikaanimunkit. Tunnetuksi tuli varsinkin Bartolomé de las Casas, jonka argumentit vaikuttivat vuonna 1542 intiaanien kohtelusta säädettyihin lakeihin (espanjaksi Leyes Nuevas). Jatkossa intiaaneja ei saanut enää pitää orjina, heille täytyi maksaa palkkaa tehdystä työstä eikä oikeutta käyttää intiaanien työvoimaa voinut enää periä. Muutokset herättivät voimakasta vastustusta Meksikossa ja Perussa, minkä vuoksi niiden noudattamiseen myönnettiin helpotuksia.

Uuteen-Espanjaan liitettyjen alueiden intiaanikansoja kohtasi väestökriisi vajaan sadan vuoden kuluessa valloituksen alkamisesta. Inkavaltion noin seitsemästä ja puolesta miljoonasta asukkaasta oli tällöin jäljellä enää puoli miljoonaa ja atsteekkivaltakunnan 25 miljoonasta ainoastaan yksi miljoona. Väestökriisin aiheuttivat tautiepidemiat, taistelut espanjalaisia vastaan ja pakkotyö.Kämäräinen s. 491. Väestökriisin lisäksi kantaväestöä kohtasi indentiteettikriisi: vieraan kulttuurin ja oudon arvomaailman tunkeutuminen sen elämään mursi pohjan perinteisiltä arvoilta ja käsityksiltä. Vanha maailmankuva pirstoutui.Kämäräinen s. 493.  

 Uudet etniset ryhmät 
Ensimmäiset Afrikasta suoraan Hispaniolaan, Puerto-Ricoon ja Kuubaan purjehtineet ja orjilla lastatut laivat saapuivat 1520-luvun puolivälissä. Uuteen-Espanjaan tuotiin yhteensä 200 000 orjaa Afrikasta paikkaamaan tuoreena työvoimana alkuperäisväestöä, joka oli vähentynyt sairauksien (isorokko, keltakuume) seurauksena. Afrikasta tuotuja orjia oli eniten Karibialla ja Tyynenmeren rannikolla.

Uuteen-Espanjaan syntyi uusia etnisiä ryhmiä, kun Espanjasta muuttaneet (espanjaksi peninsulares) avioituivat alkuperäisväestön (espanjaksi indios) ja Afrikasta tuotujen orjien kanssa. Kreoleiksi (espanjaksi criollos) kutsuttiin Uudessa-Espanjassa syntyneitä espanjalaisten jälkeläisiä, mestitsit olivat espanjalaisten ja alkuperäisväestön jälkeläisiä ja castas oli espanjankielinen nimitys, jota käytettiin ryhmästä, jossa espanjalaisten, afrikkalaisten ja intiaanien perimä oli sekoittunut. Peninsulares oli etuoikeutettujen ryhmä, samoin kreolit, mutta mestitsit ja castas jäivät yleensä ilman vaikutusvaltaisia tehtäviä jaettaessa. Huonoimmassa asemassa olivat afrikkalaisten ja intiaanien jälkeläiset. Heistä voitiin joskus käyttää loukkaavaa nimeä zambo, mutta virallisissa yhteyksissä sen käyttö oli harvinaista. 

Eriarvoisuus etnisten ryhmien välillä johtui Espanjan valtion omia kansalaisiaan suosivasta politiikasta. Yhdistävänä tekijänä toimi katolinen kirkko, joka huolehti koulutuksesta ja tarjosi sekä sosiaali- että terveyspalveluja. Bourbonien suvun uudistuksiin kuului paikallisiin asukkaisiin perustuneen armeijan luominen Uuteen-Espanjaan. Mahdollisuus sotilasuraan paransi uusien etnisten ryhmien tilannetta. 

Kaarle III:n hallinnolliset uudistukset, joiden seurauksena Uuteen-Espanjaan lähetettiin lisää Espanjassa syntyneitä virkamiehiä, aiheuttivat  tyytymättömyyttä vaikutusvaltaisissa kreoleissa. Puuvillan viljelyllä vaurastuneet kreolit alkoivat 1800-luvun alkupuolella vaatia itselleen paikallista itsehallintoa ja oikeutta käydä vapaasti kauppaa. 

 Katso myös 

 Espanjalaisen Amerikan itsenäisyyssodat
 Afromeksikolaiset

Lähteet

 Mendieta, Gerónimo; Historia eclesiastica Indiana. Mendieta oli 1500-luvun puolivälin jälkeen Meksikossa toiminut fransiskaanien historioitsija.
 Recopilación de Leys de los Reynos de las Indias. Näköispainos vuoden 1691 laitoksesta. Madrid 1998.

 Viitteet 

Luokka:Pohjois-Amerikan historia
Luokka:Espanjan entiset siirtomaat
Luokka:Entiset siirtomaat Pohjois-Amerikassa
Luokka:Pohjois-Amerikan entiset monarkiat