Nagisa Ōshima

Nagisa Ōshima (, 31. maaliskuuta 1932 Kioto – 15. tammikuuta 2013) oli japanilainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Ōshiman kuuluisin elokuva on Aistien valtakunta (1976), jonka suorasukainen seksi oli liikaa useimpien maiden elokuvasensoreille. Ōshiman elokuville on tyypillistä kriittinen suhtautuminen Japanin yhteiskunnan perinteisiin ja seremonioihin.

Oshima perusti oman tuotantoyhtiön Sozoshan, jolle hän vuosina 1965–1972 teki 12 elokuvaa. Yhdessä monien muiden japanilaisten ohjaajien kanssa hän ilmaisi vastustavansa suurten studioiden monopoliasemaa, ja hän sanoi lopettavansa elokuvien teon. Hän palasi kuitenkin työhön ja ohjasi Aistien valtakunnan ja vuonna 1978 sille sisarteoksen Intohimon valtakunta, jossa hän käsittelee samaa teemaa hienovaraisemmin. Molemmat elokuvat tuotti ranskalainen tuottaja Anatole Dauman.Nagisa Oshiman muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 

Kokoelma Oshiman kirjoituksia Oshima on Oshima on ilmestynyt suomeksi 1998. Teos sisältää Oshiman filmografian.

 Lapsuus, nuoruus ja koulutus 
Nagisa Ōshima syntyi 31. maaliskuuta 1932 Kiotossa. Ōshiman isä oli Japanin kalastusministeriön virkamies, joka oli jokseenkin lahjakas taidemaalari ja runoilija. Ōshima vietti nuoruutensa Seton sisämeren alueella. Isä kuoli Ōshiman ollessa 6-vuotias ja äiti muutti poikansa ja tyttärensä kanssa Kiotoon. Ōshiman isältä oli kerännyt laajan kirjaston ja nuorena Ōshima olikin ahkera lukija ja hän yritti jo hyvin nuorena romaanin ja runojen kirjoittamista. Ōshiman nuoruuden käännekohdaksi muodostui Japanin antautuminen 15. elokuuta 1945. Se synnytti täydellisen epäonnistumisen tunteen, josta Ōshima ei omien sanojensa mukaan oikeastaan koskaan toipunut.Danvers & Tatum 1986, 19–22

Yliopistossa Ōshima opiskeli oikeustieteinä – Ōshima oli enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta, mutta sitä pidettiin "epämiehekkäänä" opiskeluaineena. Yliopistossa Ōshima osallistui kuitenkin teatteriryhmän toimintaan niin ohjaajana kuin näyttelijänäkin. Ōshima osallistui myös opiskelijaliikkeeseen ja oli ainakin jossain vaiheessa yksi sen johtavista hahmoista. Yliopistoaikoina Ōshima tutustui myös yhdysvaltalaiseen elokuvaan, josta hänen suosikkiohjaajiaan olivat William Wyler, Michael Curtiz, George Stevens ja John Ford.

Ōshima valmistui yliopistosta 1954 pääaineenaan poliittinen historia ja erikoisaineena Venäjän vallankumous. Oshiman urasuunnitelmat olivat epämääräiset ja hän suostuikin lähtemään ystävänsä mukana Tokioon Shōchiku-elokuvatuotantoyhtiön työhönottokilpailuun, jonka perusteella hänet palkattiin apulaisohjaajaksi noin 2 000 hakijan joukosta.Danvers & Tatum 1986, 24

 Ura 
 Shōchiku-vuodet 1954–1960 
Ōshima aloitti uransa apulaisohjaajana Shōchikulla 1954. Shōchikun studiojärjestelmässä elokuvalla oli tavallisesti neljä apulaisohjaajaa. Ensimmäisen vastuulla oli trailerin leikkaus, budjetti ja kuvaussuunnitelma. Toinen ja kolmas vastasivat käsikirjoituksesta, kun taas neljäs ja joskus myös viides vastasivat muista vähempiarvoisista tehtävistä. Ensimmäisen apulaisohjaajan paikka merkitsi tavallisesti edellytys ohjaajaksi pääsylle. Ōshima aloitti neljäntenä apulaisohjaajana ja eteni vuoteen 1958 mennessä toiseksi apulaisohjaajaksi, joskin tuolloin hän jo käytännössä teki myös ensimmäisen apulaisohjaajan tehtävät. Danvers & Tatum 1986, s. 221

Vuonna 1959 japanilainen elokuvateollisuus oli ajautunut kriisiin television suosion takia. Ranskalaisen elokuvan uuden aallon antaman virikkeen myötä Shōchiku päätti antaa ohjausmahdollisuuden nuoremmalle sukupolvelle. Ōshima oli yksi näistä valituista. Hänen ensimmäinen oma ohjaustyö oli kuitenkin lyhyt Shōchikun elokuvatähtien mainoselokuva.Danvers & Tatum 1986, s. 25–31

Ōshiman ensimmäinen oikea ohjaustyö oli Rakkauden ja toivon kaupunki (1959). Ōshima halusi elokuvallaan luoda uudenlaista elokuvallista sisältöä, mutta Shōchikun johtotaso oli kuitenkin toista mieltä ja elokuvan ensi-iltalevitys oli suppea ja Ōshima joutui studionjohdon silmätikuksi. Tästä huolimatta Ōshima sai aloittaa uuden elokuvan välittömästi. Sēshun zankoku monogatari (1960, 'nuoruuden julma tarina') käsittelee kaunistelematta sodanjälkeisen japanilaisen nuorison tuntoja. Studio ei taaskaan pitänyt aiheesta eikä sen käsittelystä. Elokuva tuotti kuitenkin kohtuullisen hyvin, mikä studion mielestäni oli riittävä syy antaa Ōshiman tehdä uusia elokuvia. Samana vuonna valmistui seuraavaksi Auringon hautajaiset.

Ōshiman viimeinen elokuva Shōchikulle oli Japanin yö ja usva (1960). Elokuvan keskiössä on Japanin ja Yhdysvaltojen turvallisuussopimuksen jatkamiseen liittyneet mielenosoitukset 19.–20. heinäkuuta 1960. Se kuvattiin nopeasti ja sen ensi-ilta oli jo 9. lokakuuta. Elokuvan aihe oli kuitenkin liian ajankohtainen ja se ehti olla levityksessä vain neljä päivää, sillä se vedettiin pois levityksestä heti Japanin sosialistisen puolueen johtajan Inejirō Asanuman murhan jälkeen. Tällä oli myös vaikutuksia Ōshiman yksityiselämään. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat häävastaanotolle. 30. lokakuuta oli Ōshiman oma häävastaanotto, missä Ōshiman ystävät ensin kritisoivat Shōchikun asennetta ja sen jälkeen Ōshima itse kritisoi studiota vielä rankemmin, jolloin studion edustajat marssivat ulos.Danvers & Tatum 1986, s. 41–54

 Itsenäisenä elokuvantekijänä 1961–1962 
Ōshiman uran alku itsenäisenä elokuvantekijänä ei ollut helppoa, sillä Japanin suurimmilla elokuvastudioilla oli sopimus, jonka mukaan ne eivät palkkaa henkilöitä, joilla on jonkinlainen kiista jonkin toisen studion kanssa. Ōshima päätyi yhteistyöhön pienen Palace Film -studion kanssa, jolle hän ohjasi historiallisen elokuvan Sieppaus (1961). Sitä seurasi Shiro Tokisada: kristitty kapinallinen (1962), joka oli myös historiallinen elokuva. Kumpikaan elokuva ei menestynyt.Danvers & Tatum 1986, s. 57–67

 Ensimmäinen vaikeneminen 1962–1965 
Kahden epäonnistuneen elokuvan jälkeen Ōshima vetäytyi elokuvanteosta kolmeksi vuodeksi. Vaikka Ōshima itse sanookin sitä vaikenemisen ajaksi, hänen toimintansa jatkui yhtä aktiivisena television puolella. Televisiolle Ōshima ohjasi pääasiassa Japania käsitteleviä dokumenttielokuvia, joissa Ōshima kuvasi japanilaista yhteiskuntaa monelta eri taholta. Televisiodokumenteissaan Ōshima sai ensimmäisen kerran mahdollisuuden käsitellä korealaisten asemaa Japanissa. Wasure-rareta kogun (1963, 'unohdettu armeija') kertoo Japanin armeijassa palvelleista korealaisista sotaveteraaneista, joita japanilainen yhteiskunta hylkii ja halveksii. Television palveluksessa Ōshima myös matkusti Etelä-Koreaan.Danvers & Tatum 1986, s. 71–75

 Teokset 
 Filmografia 
 Vuosi  Nimi  Alkuperäinen nimi  Rōmaji 1959明日の太陽Ashita no taiyō 1959Rakkauden ja toivon kaupunki愛と希望の街Ai to kibō no machi 1960青春残酷物語Sēshun zankoku monogatari 1960Auringon hautajaiset太陽の墓場Taiyō no hakaba 1960Japanin yö ja usva日本の夜と霧Nihon no yoru to kiri 1961Sieppaus飼育Shiiku 1962Shiro Tokisada: kristitty kapinallinen天草四郎時貞Amakusa Shirō Tokisada 1963小さな冒険旅行Chiisana bōken ryokō 1964私はベレットWatashi wa beretto 1965Lihan ilot悦楽Etsuraku 1965Pojan päiväkirjaユンボギの日記Yunbogi no nikki 1966Keskipäivän demoni白昼の通り魔Hakuchū no tōrima 1967Ninjan sotakirja忍者武芸帳Ninja bugei-chō 1967日本春歌考Nihon shunka-kō 1967Japanilainen kesä: kaksoisitsemurha無理心中日本の夏Muri shinjū: Nihon no natsu 1968Hirttotuomio絞死刑Kōshikē 1968Kolmen juopon ylösnousemus帰って来たヨッパライKaette kita yopparai 1969Shinjuku-varkaan päiväkirja新宿泥棒日記Shinjuku dorobō nikki 1969Poika少年Shōnen 1970Mies, joka teki testamenttinsa filmille東京戰争戦後秘話Tōkyō sensō sengo hiwa 1971Seremonia儀式Gishiki 1972Kesäsisko夏の妹Natsu no Imōto 1976Aistien valtakunta愛のコリーダAi no corrida 1978Intohimon valtakunta愛の亡霊Ai no bōrē 1983Merry Christmas, Mr. Lawrence戦場のメリークリスマスSenjō no merī Kurisumasu 1986Max mon amourMax mon amour- 1999Tabu御法度Gohatto

 Kirjoitukset 
 Nagisa Ōshima: Oshima on Oshima, englannista suomentanut, kuvittanut ja toimittanut Mika Siltala. Like, 1998 

Lähteet


 Viitteet 

Luokka:Japanilaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Vuonna 1932 syntyneet
Luokka:Vuonna 2013 kuolleet