Operaatio Weserübung

Operaatio Weserübung () oli Saksan asevoimien koodinimi puolueettomien Tanskan ja Norjan miehitykseen tähtäävälle operaatiolle toisessa maailmansodassa keväällä 1940. Se oli Norjan taistelun avausoperaatio, ja sai nimensä saksalaisen Weserjoen mukaan.

Vaikka operaatio kohdistui Tanskaan ja Norjaan, oli sen pääasiallinen syy Saksan ja Britannian välille syyskuussa 1939 käynnistynyt sota, jossa molemmat maat alkoivat kiinnittää yhä enemmän huomiota Pohjois-Euroopan strategiseen tärkeyteen, sillä Saksa toimitti varusteluteollisuudelleen tärkeää rautamalmia Pohjois-Ruotsista Norjan satamien kautta. Liittoutuneet kaavailivat taloudellisesta sodankäynnistä tehokasta hyökkäyskeinoa Saksaa vastaan, eikä Saksalla ollut varmuutta rautamalmitoimitusten jatkuvuudesta. Norjan valtaus varmisti Saksalle rautamalmin tuonnin mutta tarjosi myös laivastotukikohtia Britanniaa vastaan ja esti brittiläisten interventiot Skandinaviaan ja Itämerelle.Carruthers 2013, s. 28

 Taustaa 
 Kilpailu rautamalmista 
Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939, mutta jo keväästä 1939 alkaen Britannian amiraliteetti oli pitänyt Skandinaviaa mahdollisena sotanäyttämönä, mikäli sota Saksan kanssa alkaisi. Ensimmäisen maailmansodan maataistelujen tuho oli yhä tuoreessa muistissa, eivätkä britit halunneet aloittaa laajaa maasotaa kevein perustein. Amiraliteetti suunnitteli Britannian kuninkaallisen laivaston hyödyntämistä Saksan teollisuuden heikentämiseen saarrolla: huomio kiinnitettiin erityisesti rautamalmikuljetusten häiritsemiseen.Carruthers 2013, s. 33 Saksan sotateollisuus tarvitsi rautamalmia, jota se osti Ruotsilta useita miljoonaa tonneja vuosittainKönönen 2022, s. 61–63. Malmi kaivettiin Kiirunan ja Malmivaaran kaivoksilla Pohjois-Ruotsissa, josta se kuljetettiin malmirautatietä pitkin Luulajan ja Pohjois-Norjan Narvikin satamiin lastattavaksi laivoihin. Kun Britannia ja Ranska syyskuussa 1939 julistivat Saksalle sodan, brittilaivastosta tuli merkittävä uhka Saksan rautamalmitoimituksille. Saarto Pohjanmerellä olisi edesauttanut koko Saksan laivaliikenteen täydellistä saartoa. Luulajan satama pohjoisella Itämerellä oli Saksalle turvallisempi kuljetusreitti, mutta sen kapasiteetti oli huomattavasti Narvikia pienempi.

Syyskuussa 1939 Ruotsi kutsui Ison-Britannian mukaan malminvientiä koskeviin neuvotteluihin, ja brittien tavoitteena oli vähentää toimituksia Saksaan. Kun Ruotsi yritti laskea toimitusten määrää kymmenestä miljoonasta tonnista seitsemään miljoonaan, Saksan laivasto miinoitti marraskuussa 1939 Tanskan salmet ja Itämeren rannikkovedet lähellä Ruotsin aluevesirajaa. Saksan voimapoliittiset manööverit saivat Ruotsin suostumaan kymmeneen miljoonaan tonniin.

Saksan laivaston komentaja Erich Raeder oli tunnistanut uhan ja keskusteli Skandinavian roolista Adolf Hitlerin ja muun sodanjohdon kanssa Puolan valtaamisen jälkeen syksyllä 1939.Carruthers 2013, s. 14–18 Raeder varoitti mahdollisesta Norjaan tulevien brittitukikohtien aiheuttamasta uhasta, sillä se voisi tuoda merisodan Itämerelle ja lisäksi siirtää Ruotsin Britannian valtapiiriin. Saksa puolestaan hyötyisi, jos sillä olisi omia tukikohtia Norjassa: se voisi estää tavarakuljetukset Pohjoismaista Britanniaan ja siirtää toimitukset sen sijaan Saksaan. Hitler toivoi Norjan säilyvän puolueettomana, ja vielä tammikuussa 1940 Saksan laivaston esikunta näki operaatiossa strategisia ja taloudellisia riskejä. Hitler kuitenkin ilmoitti, että tarvittaessa miehitykseen olisi ryhdyttävä.Carruthers 2013, s. 19–23 Toistaiseksi Hitlerin huomio oli kääntynyt täysin Ranskan valtaamiseen, jonka hän alun perin halusi käynnistää jo marraskuun 1939 aikana.Beevor 2012, s. 90 Hyökkäystä lykättiin ensin marraskuulta tammikuuhun, mutta epäsuotuisat säät pakottivat lykkäämään sitä pitkälle kevääseen.Carruthers 2013, s. 24

 Länsivaltojen suunnitelmat 
Länsivalloille Saksan rautamalmikuljetusten estäminen olisi ollut tärkeää, mutta sitä ei haluttu tehdä Norjan puoluettomuutta loukaten.Beevor 2012, s. 92 Syyskuussa 1939 Britannian laivastoministeri Winston Churchill ehdotti operaatio Catherine -nimistä suunnitelmaa, jossa brittialuksia olisi lähetetty Tanskan salmiin estämään rautamalmikuljetukset Saksaan. Operaatioon ei kuitenkaan ryhdytty, koska brittien taistelualukset eivät olisi olleet suojassa saksalaisten ilmapommituksilta. Syksyn aikana Churchill ehdotti myös Norjan aluevesien miinoittamista rautamalmikuljetusten katkaisemiseksi.

Suomen ja Neuvostoliiton välille 30. marraskuuta 1939 syttynyt talvisota muutti diplomaattista tilannetta, sillä länsiliittoutuneet Ranska ja Britannia alkoivat havitella Skandinavian mailta kauttakulkulupaa joukkojen lähettämiseksi Suomeen.Carruthers 2013, s. 33–34 Britannian ja Ranskan neuvottelut Suomen auttamiseksi alkoivat joulukuussa 1939. Suorin reitti Suomeen kulki Narvikin ja Luulajan kautta, ja siksi länsiliittoutuneet olisivat kauttakulkusopimuksella saaneet hallintaansa Pohjois-Ruotsin kaivokset ja rautamalmikuljetuksiin käytetyn rautatien. Liittoutuneet havittelivat myös tukikohtia Bergeniin, Trondheimiin ja Stavangeriin. Ranskan hallitus alkoi tavoitella sodan painopisteen siirtämistä Skandinaviaan, pois Ranskan ja Saksan rajalta.Carruthers 2013, s. 34 Ranskan pääministeri Édouard Daladier kannatti maihinnousua Norjaan sekä Pohjanmeren täysimittaista valvontaa Saksan rautamalmikuljetusten estämiseksi.Beevor 2012, s. 94 

Joulukuussa 1939 natsimielinen norjalainen Vidkun Quisling lähestyi Saksaa varoituksineen ja avunpyyntöineen liittoutuneiden muodostaman uhan vuoksi.Carruthers 2013, s. 20 Saksan johtaja Adolf Hitler, joka samaan aikaan suunnitteli hyökkäystä Ranskaan, lupasi lähettää pieniä joukkoja apuun ”pitääkseen Norjan neutraalina”, mikäli uhka toteutuisi. Norjassa pelättiin, että Neuvostoliitto alkaisi Suomen valtaamisen jälkeen painostaa myös Skandinaviaa ja pyrkisi valtaamaan Pohjois-Norjan jäättömiä satamia.Könönen 2022, s. 71

Daladier ehdotti 19. joulukuuta 1939 retkikunnan lähettämistä Suomeen. Neuvostoliiton heikko menestys talvisodassa lisäsi Ranskan kiinnostusta operaatioihin entisestään. Lisäksi tammikuun 1940 lopulla Suomen marsalkka Mannerheim pyysi liittoutuneilta tukea sotaan. Länsiliittoutuneet kaavailivat lähettävänsä pohjoiseen 100 000 britti- ja 50 000 ranskalaissotilasta. Suunnitelma oli kuitenkin täysin riippuvainen Skandinavian maiden myöntämästä kauttakulkuluvasta. Maaliskuun 1940 alkuun mennessä niin Suomen, Britannian kuin Ranskan esittämät pyynnöt hylättiin. Länsiliittoutuneet tarjosivat Suomelle edelleen apua, mutta avun määrä katsottiin Suomessa riittämättömäksi, ja sen laskettiin saapuvan perille liian myöhään. Rytin hallitus päätti aloittaa rauhanneuvottelut Neuvostoliiton kanssa.Carruthers 2013, s. 34–35 

Kun Suomi solmi aselevon Neuvostoliiton kanssa 12. maaliskuuta 1940, liittoutuneet menettivät laillisen perusteensa Pohjois-Euroopan operaatioille. Suomea varten valmistellut brittijoukot vapautettiin oitis muihin tehtäviin. Operaatiosuunnittelua päätettiin kuitenkin jatkaa maaliskuun lopulla, ja ajatukseksi tuli jälleen Norjan aluevesien miinoittaminen. Norjan ja Ruotsin hallituksille operaatiota päätettiin perustella sillä, etteivät maat kyenneet huolehtimaan omasta puolueettomuudestaan. Miinoitustöiden odotettiin provosoivan Saksan tekemään vastaiskun, jonka varjolla länsiliittoutuneet olisivat miehittäneet Bergenin, Trondheimin ja Stavangerin sekä vallanneet Ruotsin rajalle johtaneen rautatien. Miinoitussuunnitelma sai nimen operaatio Wilfred, kun taas Saksan oletettuun vastaiskuun reagoimista kutsuttiin nimellä Plan R 4.Carruthers 2013, s. 35–36 Pelätessään Yhdysvaltojen ja muiden puolueettomien maiden reaktioita Britannian ääministeri Neville Chamberlain ja ulkoministeri Lordi Halifax eivät kuitenkaan hyväksyneet Plan R 4:ää.

 Suunnittelu 
Hitleriä alkoi kauhistuttaa ajatus länsiliittoutuneiden rantautumisesta Pohjois-Eurooppaan Saksan selustaan.Beevor 2012, s. 91–92 Niinpä 14. joulukuuta 1939 hän määräsi salaisesti laadittavaksi ennakoivan suunnitelman Norjan valtaamiseksi. Studie Nord -suunnitelman 20. tammikuuta 1940 annetun luonnoksen mukaan jokainen merkittävä satama tultaisiin valtaamaan salamaoperaatiossa laivaston avulla. Norjaa kohtaan Hitler alkoi osoittaa aikaisempaa suurempaa kiinnostusta ja määräsi lisää voimavaroja suunnittelutyön jatkamiseksi. Lopulta Altmark-aluksen kaappaus lisäsi Hitlerin päättäväisyyttä.

 Tapaus Altmark  
pienoiskuva|Käsikähmän aikana kuolleita saksalaisia kannetaan haudattavaksi Altmarkilta.

Saksalainen tankkeri ja tukialus Altmark oli palaamassa Saksaan lastinaan 299 taistelulaiva Admiral Graf Speen vangitsemaa brittiläistä merimiestä. Alus oli 15. helmikuuta 1940 Norjan aluevesillä ja joutui kolme kertaa Norjan laivaston torpedoveneiden pysäyttämäksi. Jokaisella kerralla norjalaiset nousivat laivaan ja tutkivat sen, vaikka miehistö vakuutti laivan olevan vain tavallinen kauppalaiva. Aluksen lastiruumaan piilotetut brittivangit pitivät kovaa meteliä, mutta norjalaiset eivät joko kuulleet tai välittäneet asiasta, vaan antoivat matkan jatkua. 

Brittiläinen meritiedustelukone huomasi Altmarkin myöhemmin samana päivänä. Laivasto lähetti sen perään hävittäjä HMS Cossackin ja Altmark joutui vetäytymään piiloon Jøssingfjordiin. Seuraavana päivänä Cossack seurasi Altmarkia vuonoon ja pakotti sen ajamaan rantahietikolle. Ryhmä brittisotilaita otti Altmarkin haltuunsa lyhyen taistelun jälkeen. Altmarkia saattaneet norjalaiset tykkiveneet protestoivat, mutta eivät ottaneet osaa kahakkaan. Britit vapauttivat sotavangit ja jättivät Jøssingfjordin taakseen varhain aamulla 18. helmikuuta. 

Norjalaiset olivat raivoissaan, mutta eivät halunneet tulla vedetyksi mukaan suursotaan. Norjan toiminta Altmarkin tapauksen aikana vahvisti sekä liittoutuneiden että Saksan epäluuloja norjalaisten neutraaliutta kohtaan.

Falkenhorstin luonnos
Kuultuaan Altmarkista Hitler raivostui. Erich Raederin mukaan tapaus näytti asettaneen Norjan kyvyn säilyttää neutraaliutensa kokonaan uuteen valoon. 19. helmikuuta Hitler määräsi operaatio Weserübungin suunnittelemista vauhditettavaksi. Seuraavana päivänä hän oli jo vakuuttanut itsensä, että britit olivat nousemassa maihin Norjaan hetkellä millä hyvänsä. Hitler antoi määräyksiä joukkojen siirtämisestä, mutta Alfred Jodl rauhoitti tilannetta, koska operaatiolla ei ollut edes johtajaa. Wilhelm Keitel ehdotti tehtävään vasta kenraaliksi ylennettyä Nikolaus von Falkenhorstia. Vaikka Hitler tunsi epäluuloa aatelissukuisia upseereja kohtaan, Falkenhorstia pidettiin eräänlaisena pohjoisten sotaolojen asiantuntijana, sillä hän oli ollut Rüdiger von der Goltzin esikuntapäällikkönä saksalaisten sotaretkellä Suomen sisällissodassa vuonna 1918. Falkenhorst komennettiin saapuvaksi jo seuraavana päivänä. 

21. helmikuuta Hitler kyseli Falkenhorstilta tämän kokemuksista Suomessa ja antoi tehtäväksi laatia nopeasti toteutettava suunnitelma Norjan valtaamiseksi. Kenraali Jodlin mukaan pelkäksi työhaastatteluksi aiottu tapaaminen päättyi Hitlerin pitkään monologiin Norjan tärkeydestä Saksalle sekä käytettävissä olevista mahdollisuuksista. Hitler näytti tempautuneen mukaan hankkeeseen. Falkenhorst sai kuulla vain osia edellisistä suunnitelmista, koska Hitler antoi uusia ohjeita ja koska hanke tahdottiin pitää salassa. Suunnittelutyöhön otettiin mukaan mahdollisimman vähän ihmisiä, ja kiireisessä suunnittelussa turvauduttiin muun muassa matkaoppaisiin, esitteisiin ja hydrografisiin karttoihin.Carruthers 2013, s. 25 Operaatio pidettiin maaliskuuhun asti salassa jopa sotamarsalkka Hermann Göringiltä.Carruthers 2013, s. 30

Falkenhorstin tuli ilmoittautua takaisin Hitlerille 21. helmikuuta kello 17 mennessä mukanaan luonnos siitä, kuinka hän aikoisi käyttää viittä divisioonaa Norjan valtaamiseen.
Luonnos sisälsi samankaltaisuuksia amiraali Theodor Krancken erityisesikunnan laatiman Studie Nordin kanssa. Myös Krancke oli käyttänyt samaa Baedeker-kirjasta apunaan. Hitler hyväksyi luonnoksen ja nimitti Falkenhorstin johtamaan operaatiota saman päivän iltana. Jodlin mukaan Falkenhorst hyväksyi tehtävän innoissaan, mutta ainakin sodan jälkeen Falkenhorst kielsi olleensa erityisen iloinen toimeksiannosta. 

 Operaatiosuunnitelma 
pienoiskuva|Operaatio Weserübungin kulku
pienoiskuva|Saksalaisia risteilijöitä matkalla kohti Norjaa päivää ennen Weserübungin aloitusta. Raskas risteilijä Blücher kuvattuna risteilijä Emdeniltä.
Saksan laivaston esikunnan 19. tammikuuta 1940 valmistuneessa suunnitelmassa todettiin, että operaation onnistumisen edellytyksenä olisi yllätyksellisyys ja nopeus. Mikäli yllätyshyökkäys onnistuisi, Saksan laivasto olisi operaation aikana turvassa, sillä norjalaiset eivät ehtisi miehittää rannikkolinnoituksia eivätkä britit ehtisi lähettää laivastoaan Norjan aluevesille.Carruthers 2013, s. 23 
Vaikeakulkuisessa Norjassa nopeimmat ja luotettavimmat kulkureitit olivat merellä.Carruthers 2013, s. 38 

Yllätyshyökkäyksen uskottiin myös vähentävän riskiä Norjan vastarinnan tehostumisesta. Nopeus saavutettaisiin käyttämällä nopeita sota-aluksia joukkojen kuljetukseen hitaiden joukkojenkuljetusalusten sijasta. Näin kaikki kohteet voitaisiin tavoittaa samanaikaisesti ja pienemmällä paljastumisen riskillä. Uusi suunnitelma vaati myös erikoisjoukkoja, kuten vuoristo-, laskuvarjojääkäri- ja motorisoitujen joukkojen käyttöä.

Kohteina olivat seuraavat:

 Oslo, poliittinen ja teollinen keskus sekä rautateiden solmukohta
 Bergen, maan toiseksi suurin kaupunki, joka sijaitsi lähellä Britteinsaaria
 Narvik, jonka satamaa käytettiin rautamalmikuljetuksiin
 Kristiansand, strategisesti tärkeässä kohdassa Norjan eteläkärjessä
 Stavanger, jossa sijaitsi satama ja lentotukikohta
 Tromssa, jossa sijaitsi tärkeä satama
 Trondheim, merkittävä talouskeskus, välttämätön asemapaikka Narvikin miehittämiseksi ja lupaavin paikka uudelle laivastotukikohdalle.Carruthers 2013, s. 37–38 

Saksalaiset pitivät taktisesti kannattavimpana vallata keskeisimmät kohteet ensin ja vasta myöhemmin varmistaa niiden väliset yhteydet. Lisäksi kaavailtiin Tanskan ja Norjan kuninkaiden nopeaa kaappaamista, mikä vauhdittaisi antautumista. Norjan asevoimia pidettiin heikkona ja vuosikausia laiminlyötynä, ja sen kooksi arvioitiin noin 19 000 sotilasta.

Lopullinen suunnitelma sai koodinimekseen operaatio Weserübung (”Weserin harjoitukset”) 27. tammikuuta 1940.Carruthers 2013, s. 24–25 Osallistuvat maavoimat alistettiin XXI armeijaryhmälle, johon kuului 3. vuoristodivisioona ja viisi jalkaväkidivisioonaa, joilta puuttui taistelukokemusta. Kolme laskuvarjokomppaniaa tulisi valtaamaan lentokentät. Päätös liittää mukaan 2. vuoristodivisioona tehtiin myöhemmin. Koko operaatioon tulisi osallistumaan myös noin tuhat lentokonetta.

Alkuperäinen suunnitelma oli saada Tanskalta lupa käyttää lentokenttiä vaatimalla niitä diplomaattisin keinoin. 1. maaliskuuta 1940 Hitler kuitenkin lisäsi muutoksen, että myös Tanska tultaisiin valtaamaan. 

 Hyökkäyskäskyn vahvistaminen 
Hitler antoi operaation virallisen suunnittelukäskyn 1. maaliskuuta 1940, ja joukot hän halusi lähtövalmiuteen 13. maaliskuuta mennessä, jotta hyökkäys olisi voitu toteuttaa 17. maaliskuuta. Hitler allekirjoitti 7. maaliskuuta määräyksen Norjaan ja Tanskaan lähetettävistä joukoista, eli määräys erotti operaatio Weserübungin hyökkäyksestä Ranskaan, jonka oli määrä käynnistyä pian Weserübungin jälkeen. Koska hyökkäyssuunnitelmaa Ranskaan laadittiin samaan aikaan, Saksan maavoimat ja ilmavoimat pitivät Norjan ja Tanskan valtaamista riskialttiina sivuaskeleena, joka hajauttaisi voimia. Osa sodanjohdosta vastusti operaatio Weserübungia myös siksi, etteivät he olleet saaneet osallistua sen suunnitteluun. Sen sijaan laivaston esikunta oli alkanut pitää hyökkäystä Norjaan ensisijaisen tärkeänä.Carruthers 2013, s. 28–30 Hitler halusi kiirehtiä, sillä brittijoukkojen odotettiin nousevan pian maihin Norjassa. Myös laivaston esikunta painotti kiirettä, koska huhtikuun puolenvälin jälkeen öistä olisi tullut liian valoisia suojaamaan aluksia operaation aikana.Carruthers 2013, s. 32

Kun talvisota päättyi, osa saksalaisstrategisteista koki, että länsiliittoutuneet olivat menettäneet syyn nousta maihin pohjoisessa. Niin Hitler, kenraali Jodl kuin suuramiraali Raeder halusivat kuitenkin pitää kiinni hyökkäyksestä, joka antaisi Saksalle tukikohtia Pohjois-Atlantilla ja varmistaisi rautamalmitoimitukset. Hitlerin mukaan Skandinaviasta oli tullut ”jatkuvien levottomuuksien pesäke”, jossa britit olivat ottaneet ”poliisin roolin” ja uhkasivat edelleen Norjan satamia. Maaliskuun 26. päivänä 1940 Hitler päätti, että operaatio toteutettaisiin huhtikuun toisella viikolla. Huhtikuun 1. päivänä hän tarkisti yksityiskohtaisesti operaatiosuunnitelman sekä maa- ja ilmavoimien raportit, ja hyökkäyspäiväksi hän määräsi 9. huhtikuuta.

Tosiasiassa Saksalla oli merkittävä etumatka Norjaan, sillä Britannia ei ollut tietoinen Saksan hyökkäyssuunnitelmasta ja oli ehtinyt jo luopua omista maihinnoususuunnitelmistaan. Erityisesti pääministeri Neville Chamberlain oli varovainen, vaikka pääesikunnan päällikkö Edmund Ironside Norjaan etenemistä edelleen kannattikin. Länsiliittoutuneet ehtivät miinoittamaan Narvikin edustan Saksan hyökkäystä edeltäneenä päivänä 8. huhtikuuta.Beevor 2012, s. 94–95

 Hyökkäys 

pienoiskuva|Tanskan valtaus: saksalaisia panssariajoneuvoineen Tanskan Jyllannissa.
pienoiskuva|Taistelu Norjasta 
7. huhtikuuta 1940 Saksasta lähti kohti Trondheimia laivasto-osasto mukanaan jalkaväkeä.Beevor 2012, s. 95 Varsinaisen hyökkäyksensä Tanskaan ja Norjaan Saksa aloitti varhain huhtikuun 9. päivän aamuna ja onnistui valloittamaan Tanskan lähes taisteluitta yhdessä päivässä. Norjan kuningas vetäytyi Oslosta ja julisti liikekannallepanon.Beevor 2012, s. 96 Saksalaiset ilmoittivat maiden hallituksille, että Wehrmacht on saapunut ”suojelemaan maiden neutraaliutta ranskalais-brittiläistä aggressiota vastaan.” Invaasiolaivaston nimellinen saapumisaika — Weserzeit (”Weser-tunti”) oli 05:15 Keski-Euroopan aikaa.

Britit eivät voineet reagoida hyökkäykseen nopeasti, sillä sen laivasto sijaitsi liian kaukana Scapa Flow’ssa. Päätöksen joukkojen lähettämisestä Britannia teki vasta hyökkäyspäivänä 9. huhtikuuta. Saksalaisten kimppuun ehtivät vain Narvikin miinoitustyötä tukenut laivaryhmä ja sitä saattaneet hävittäjät. Maihin länsiliittoutuneet nousivat vasta 28. huhtikuuta. Saksalla oli kuitenkin ilmaherruus, eikä Norjan valtausta pystytty estämään, vaikka Narvikin taisteluissa Saksa kokikin sodan ensimmäisen tappionsa. Saksan toukokuinen hyökkäys Ranskaan sai liittoutuneet vetäytymään Norjasta ja Norjan antautumaan 10. kesäkuuta 1940 mennessä.

 Lähteet 




 Viitteet 

Aiheesta muualla

 Operation Weserübung and the Origins of Joint Warfare  
 Robert W. Strahan: Command and Control of the First Modern Campaign; The German Invasion of Denmark and Norway - April, 1940  

Weserübung
Luokka:Norjan sotahistoria
Luokka:Tanskan sotahistoria
Luokka:Vuoden 1940 sotahistoria
Luokka:Länsirintama (toinen maailmansota)