Sardinian kuningaskunta

Sardinian kuningaskunta (, myös Sardinia-Piemonte) oli historiallinen valtio nykyisen Italian ja osittain nykyisen Ranskan alueella vuosina 1720–1861.

 Kuningaskunnan muodostuminen 
Sardinian saarta oli kutsuttu kuningaskunnaksi jo keskiajalla, mutta sillä ei ollut erillisiä kuninkaita, ellei sellaisiksi katsota saarella hallinneita piirikuntien mahtiherroja, joita Etelä-Euroopassa kuitenkin pidettiin lähinnä ruhtinaina, ei muiden valtioiden tunnustamina kuninkaina. Keisari Fredrik II antoi yhdelle pojalleen Sardinian kuninkaan tittelin. Aragonian ja myöhemmin Espanjan kuninkaat käyttivät pitkässä tittelistössään myös Sardinian kuninkuutta. Uudella ajalla sen niminen valtio varsinaisesti syntyi vuonna 1720, jolloin Savoijin herttua Viktor Amadeus II vaihtoi Espanjan perimyssodassa saamansa Sisilian saaren Sardiniaan vaihtaen samalla kuningastittelinsä niin, että se liitettiin nimenomaan Sardiniaan. 

Kuningaskunta oli Savoijin ruhtinashuoneen päähaaran hallussa vuoteen 1831 asti ja sen jälkeen Savoiji-Carignanin sivuhaaralla. Vuosina 1798–1814 mantereenpuoleiset alueet olivat ranskalaisten hallussa, ja ensimmäistä kertaa Sardinian kuningas todellisuudessa asui Sardinian saarella, joka oli heidän ainut jäljelle jäänyt alueensa. Vuoteen 1858 asti kuningaskuntaan kuului Sardinian ja ranskanpuoleisen Savoijin lisäksi vain Piemonte, mutta vuodesta 1858 alkaen siihen liittyivät tai liitettiin lähes kaikki Italian osat. Vuonna 1861 laajentunut Sardinian kuningaskunta julistettiin Italian kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuel II sen kuninkaaksi.

 Tie Italian kuningaskunnaksi 
Sardinian kuningaskunnan pääministeriksi nousi 1850-luvulla Cavourin kreivi Camillo Benso (1810–1861). Hän teki Ranskan kanssa sopimuksen, jossa Napoleon III lupasi auttaa Sardiniaa tulevassa sodassa Itävaltaa vastaan ja vastineeksi Sardinia luovuttaisi Savoijin ja Nizzan Ranskalle. Tämä käynnisti tapahtumaketjun, joka vuoteen 1870 mennessä johti Italian täyteen yhdistymiseen.

 Hallinto ja politiikka 
Kuningas Kaarle Albertin kaudella kuningaskunnasta tuli perustuslaillinen monarkia, kun Kaarle Albert otti käyttöön perustuslain. Sen nojalla kaikki, myös uskonnolliset vähemmistöt, saivat kansalaisoikeudet. Edustajainhuone, jolle nykyisen Italian edustajainhuone perustuu, aloitti toimintansa 8. toukokuuta 1848 ja sen puhemiehenä toimi Vincenzo Gioberti.

Kuningaskunta solmi diplomaattiset suhteet Yhdysvaltojen kanssa vuonna 1839, vaikkakin maat olivat tunnustaneet toisensa jo vuonna 1802, kun Sardinia tunnusti Yhdysvaltain lähettämän François de Navonin valtakirjan.

Huolimatta siitä, että maata hallitsi Savoijin kuningasperhe Torinosta käsin, kuningaskunnan hallitsijat käyttivät nimenomaan titteliä Sardinian kuningas, koska se oli korkea-arvoisempi kuin Savoijin herttua.

 Luettelo hallitsijoista 
KuvaNimiHallitsijana113x113pxViktor Amadeus II17.2.1720 – 3.9.1730105x105pxKaarle Emanuel III 3.9.1730 – 20.2.1773142x142pxViktor Amadeus III 20.2.1773 – 16.10.1796131x131pxKaarle Emanuel IV16.10.1796 – 4.6.1802100x100pxViktor Emanuel I4.6.1802 – 12.3.1821100x100pxKaarle Felix12.3.1821 – 27.4.1831106x106pxKaarle Albert 27.4.1831 – 23.3.1849106x106pxViktor Emanuel II23.3.1849 – 17.3.1861
Lähde:

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 Kirjallisuutta  


*