Aimo Tukiainen

Aimo Johan Kustaa Tukiainen () oli suomalainen kuvanveistäjä. Tukiainen kuului sodanjälkeisten vuosien keskeisimpiin suomalaisiin kuvanveistäjiin, ja hän suunnitteli useita julkisia muistomerkkejä, joista tunnetuin lienee marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas Helsingissä.

Tukiainen siirtyi 1960-luvun alussa realistisesta tyylistä informalismiin. Hän vaikutti myös valtion taidehallinnossa ja perusti Purnun taidekeskuksen. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1977.

Elämänvaiheet ja kuvanveistäjän ura
Nuoruus
Aimo Tukiainen syntyi viipurilaisen sahatyöläisen Kalle Tukiaisen ja tamperelaisen kirjapainotyöntekijän Signe Berggrenin aviottomana lapsena. Hän asui alkuun kasvattilapsena torppari Kustaa Saarisen perheessä Orivedellä. Viisivuotiaana hän muutti kuitenkin isänsä luokse Viipuriin, kun tämä oli kyllästynyt elatusmaksujen maksamiseen.Valkonen 1993, s. 9. Tukiaisesta oli tarkoitus tulla isänsä tavoin työmies, ja hän aloitti metallityön opinnot Viipurin ammattikoulussa vuonna 1931 sekä hankki myös maalarin ja lasittajan taidot. Kiinnostuttuaan kuitenkin taiteesta hän haki ja pääsi vuonna 1935 Viipurin taiteenystäväin piirustuskouluun, jossa opiskeli kaksi vuotta iltalinjalla ja kevätlukukauden 1938 täysipäiväisesti. Hän elätti itsensä ja rahoitti opintonsa työskentelemällä päivät maalarina.Valkonen 1993, s. 10–12.

Tukiainen jatkoi taideopintojaan Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1938–1939 ja 1940–1941, talvisodan katkaistessa ne välillä. Hänen kuvanveisto-opettajanaan toimi Felix Nylund. Tukiainen vapautettiin asepalveluksesta, koska hänelle oli tullut keuhko- ja kilpirauhasvika 15-vuotiaana katutappelussa tapahtuneesta puukotuksesta, joten hän oli sotavuodet työpalvelussa ammusvarikolla Helsingin Vallisaaressa. Tänä aikana hän myös teki läpimurtoteoksensa, marmorisen Sotilaan pään (1940).Valkonen 1993, s. 11, 15–17. Tukiaisen varhaisimman kauden tärkeimmät työt olivat enimmäkseen vakavan realistisia marmorisia, dioriittisia ja graniittisia ihmisenpäitä.Valkonen 1993, s. 19–22, 36.

Nylundin kuoltua vuonna 1940 Tukiainen viimeisteli Oskari Jauhiaisen kanssa tämän kesken jääneitä töitä. Hän osallistui jatkosodan aikana taidenäyttelyihin, opetteli pronssivalutekniikan ja jättäytyi työpalvelun päätyttyä vuonna 1944 vapaaksi taiteilijaksi. Sodan jälkeen häntä pidettiin Suomen nuoren polven lupaavimpiin kuuluvana kuvanveistäjänä ja erityisesti vaikutusvaltainen taidekriitikko E. J. Vehmas ryhtyi tukemaan hänen uraansa.Valkonen 1993, s. 17–19, 22–23. Vehmaan on sanottu rakentaneen myös omaa asemaansa Suomen johtavana kriitikkona kohottaessaan Tukiaista sukupolven tuntojen tulkiksi, samaan tapaan kuin Onni Okkonen oli aiemmin toiminut Wäinö Aaltosen kohdalla.Lindgren 2000, s. 197.

Monumentaalikuvanveistäjäksi
Tukiaisen ensimmäinen julkinen teos oli Karkkilaan pystytetty graniittinen vuoden 1918 sodassa kaatuneiden punaisten muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 1948. Tukiaisen varhaiskauden pääteokseksi on sanottu Enso-Gutzeitin tilaamaa graniittista Tukinuittajat-veistosta, joka valmistui vuonna 1949 ja pystytettiin Imatran Tainionkosken voimalaitokselle. ”Työväen mies” Tukiainen aloitti monumentaaliveistäjän uransa työntekoa esittävillä tai työväenliikkeeseen liittyvillä veistoksilla, joista ilmeni kunnioitus ruumiillisen työn tekijöitä ja yhteistyötä kohtaan.Valkonen 1993, s. 36–37. Sellaisille oli tilausta sotien jälkeisessä Suomessa.Lindgren 2000, s. 201–202.

1950-luvun alussa Tukiainen teki yhteistyötä arkkitehti Osmo Siparin kanssa ja veisti alttarireliefin Tulkaa minun tyköni Siparin suunnittelemaan Sallan kirkkoon. Sipari taas suunnitteli Tukiaiselle Helsingin Lauttasaareen osoitteeseen Tiirasaarentie 27 ateljeetalon, joka rakennettiin vuosina 1951–1952.Valkonen 1993, s. 23, 36, 39. 1950-luvun aikana Tukiainen toteutti muun muassa sankaripatsaita, tyyliltään kevyempiä suihkukaivoveistoksia sekä Eetu Salinin muistomerkin Poriin. Koko vuosikymmenen jälkipuoliskon häntä sitoi Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsaan toteutus.Valkonen 1993, s. 41, 55.

Tukiainen ei menestynyt Mannerheimin patsaan ensimmäisessä veistoskilpailussa, mutta toisella kierroksella vuonna 1954 hän sijoittui ensimmäiseksi Oskari Jauhiaisen avustuksella tehdyllä ehdotuksella, ja he saivat yhdessä muistomerkin tehtäväkseen. Kun Jauhiainen ei kuitenkaan saanut omaa kipsimalliaan valmiiksi sovittuun määräaikaan mennessä, hänet pudotettiin vuonna 1956 pois hankkeesta, ja Tukiainen toteutti muistomerkin yksin. Työprosessi oli Tukiaiselle hyvin rasittava. Ratsastajapatsaan jälkeen hän toteutti vielä realistisella tyylillä Juhani Ahon muistopatsaan (1961) Helsinkiin ja Iisalmeen, mutta uudisti tämän jälkeen taiteensa.Valkonen 1993, s. 57–63.

Tukiaisen ensimmäinen vapaamuotoinen kokeilu oli vuonna 1959 pronssiin valettu Häkkyrä. Uutta avausta hänen julkisessa taiteessaan merkitsi Savonlinnan-Säämingin sankaripatsaskilpailuun vuonna 1960 valmistunut Vaiennut linnake, jonka palkintolautakunta kuitenkin hyllytti liian modernistisena. Se pystytettiin kolme vuotta myöhemmin Imatran Tainionkoskelle.Valkonen 1993, s. 65–66. Heti kilpailuluonnoksen lähetettyään Tukiainen teki avustajansa Kain Tapperin kanssa syksyllä 1960 matkan Etelä-Eurooppaan. Matkan jälkeen hän omaksui pysyvästi uuden modernistisemman tyylin, jota on luonnehdittu informalismiksi.Valkonen 1993, s. 66, 68. Hän alkoi myös omaksua perinteisen kiven ja pronssin rinnalle uusia materiaaleja, kuten betonia ja hitsattuja rautaelementtejä. Vaikka tyyli muuttuikin, Tukiainen jatkoi pääasiassa julkisen taiteen ja monumenttien parissa myös 1960-luvulla, jolloin syntyivät muun muassa Summan taistelujen muistomerkki Hämeenlinnaan (1965) ja suomalaisen sotilaan muistomerkki Virvatulet Tampereelle (tilattu 1966, valmistunut 1971) sekä Miina Sillanpään muistomerkki Soihtu Helsinkiin (1968).Valkonen 1993, s. 80–86.

Joissakin myöhäisemmissä 1970–1980-luvun töissään Tukiainen palasi esittävään tyyliin ja tunnistettaviin hahmoihin. Hänen töillään on myös 1970-luvulta alkaen sanottu olleen kevyempi luonne.Valkonen 1993, s. 94–96. Tukiainen teki koko uransa aikana lisäksi runsaasti mitaleita ja muotokuvia, muun muassa SVUL:n tilauksesta presidentti Urho Kekkosen muotokuvan (1967).Valkonen 1993, s. 98–101. Muunnos tästä Kekkosen rintakuvasta sijoitettiin 1980-luvun lopulla Eduskuntatalon valtiosaliin.Johannes Ijäs: Sauli Niinistön rintakuva odottaa tekijäänsä – eduskunnassa käsiteltiin puuttuvaa patsasta Demokraatti 11.3.2020. Viitattu 10.5.2020.

Sotamuistomerkkien tekijänä
Tukiainen suunnitteli useita sankaripatsaita. Hänen 1940–1950-luvun jäyhän realistisen tyylinsä on sanottu huipentuneen vuonna 1952 valmistuneessa suurimuotoisessa Porin sankarihautamuistomerkissä.Lindgren 2000, s. 205. Jo jatkosodan aikana vuosina 1943–1945 Tukiainen oli tehnyt sodan traagista puolta korostavan pienoisveistoksen Invalidi eli Sokea. Hänen informalistisen kautensa keskeiset sotamuistomerkit – kuten Vaiennut linnake ja Virvatulet – eivät genren perinteistä poiketen enää olleet herooisia tai eeppisiä vaan ne kuvasivat sodan kauhuja.Lindgren 2000, s. 214–216.

Vaikutus Suomen taide-elämässä ja taidehallinnossa
Tukiainen oli Suomen Taiteilijaseuran hallituksen jäsenenä vuosina 1945–1948 ja 1953–1956 sekä puheenjohtajana 1964–1966 ja Suomen Kuvanveistäjäliiton varapuheenjohtajana 1951–1955 ja puheenjohtajana 1961–1962. Hän kuului myös Lallukan taiteilijakotia ylläpitävän säätiön hallitukseen vuodesta 1956 ja 1960-luvulta alkaen useisiin valtion asettamiin taidekomiteoihin, joissa hän pyrki puolustamaan valtion taiteilija-apurahoja. Kuvataidetoimikunnan puheenjohtajana hän oli kolmivuotiskauden 1968–1970.Valkonen 1993, s. 115–117. Tukiainen kieltäytyi vuonna 1968 hänelle yksimielisesti esitetystä akateemikon arvonimestä, sillä hän oli kannattanut akateemikkojen palkkaukseen käytettävien määrärahojen siirtämistä tavallisiin apurahoihin.Valkonen 1993, s. 118.

Kesällä 1962 Tukiainen osti Oriveden Pitkäjärven kylästä tontin kesäasunnokseen, josta tuli sittemmin Purnun taidekeskus. Ensimmäinen näyttely järjestettiin siellä kesällä 1967 samana vuonna syntyneiden Tukiaisen, Tuulikki Pietilän, Unto Koistisen, Taisto Ahtolan, Erik Enrothin, Ernst Mether-Borgströmin ja Pentti Melasen 50-vuotispäivien kunniaksi. Suuren suosion innoittamina näyttelyitä alettiin järjestää säännöllisesti joka toinen kesä, biennaalien tapaan, ja useita näyttelyhalleja rakennettiin. Tukiainen käytti Purnua tästä alkaen myös ateljeenaan.Valkonen 1993, s. 121–122, 132.

Tukiainen palkittiin vuonna 1956 Pro Finlandia -mitalilla. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1977, ja samana vuonna hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.Valkonen 1993, s. 142, 145. Kuoltuaan vuonna 1996 Tukiainen haudattiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.

Perhe
Tukiainen solmi vuonna 1947 avioliiton Annikki Karttusen (26. maaliskuuta 1917 – 14. elokuuta 2018Kuolleita, Helsingin Sanomat 23.9.2018 s. C 18) kanssa. Lapsia syntyi kaksi, Heikki ja koreografi Mirja Tukiainen.Hannu Koskela: Kesänäyttelyt saivat alkunsa Purnusta. Apu-lehti 2017

Aimo Tukiainen tutustui Annikki Karttuseen tämän sukulaisen luona Rajasaarenkadulla tehdessään muotokuvia WSOY:n kirjailijoista. Aluksi heidän elämänsä oli köyhää, sillä vasta 1950-luvulla Tukiaiselle alkoi tulla kuvanveistotilauksia. Annikin mukaan Purnu syntyi siitä, että Aimon oli saatava kipsivalutyöt suojaan. Tukiaisen ystävä, Oriveden opiston rehtori Heikki Hosia oli sitä mieltä, että paikka oli saatava Orivedeltä, koska Tukiainen oli sieltä kotoisin. Vuosien etsinnän jälkeen paikka löytyi Längelmäveden rannalta, mutta sekään ei kelvannut. Lopulta eräs maanviljelijä Koljonselältä suostui myymään tontin. Ensimmäisen näyttelyn aikana valmiina oli kolme hallia, myöhemmin seitsemän. Yleensä perhe meni pääsiäisen aikoihin Purnuun ja palasi sieltä vasta syys-lokakuussa. Vain pari joulua he viettivät Purnussa. Annikki Tukiainen oli töissä Sotainvalidien Veljesliitossa ja oli viikot töissä matkustaen aina viikonlopuksi Purnuun.Saskia: Elämää ja taidetta, s. 32–35.

Työluettelo
Julkiset teokset
Kaatuneiden punaisten muistomerkki, 1945–1948, Karkkila (toinen kappale 1952 Inkoon Västankvarn.Lindgren 2000, s. 199.)
Valoa kohti, 1949, Työväen akatemian piha, Kauniainen.
Tukinuittajat, 1947–1949, Tainionkosken voimalaitos (siirretty 1971 Kansalaistorille), Imatra. 
Tulkaa minun tyköni, 1950, alttarireliefi, Sallan kirkko.
Tyttö, lintu ja kala, 1954, suihkukaivoveistos, Käppärän hautausmaa, Pori.
Perhe (myös Kuluttajaperhe), 1952, julkisivureliefi, Elannon tavaratalo, Helsinki.
J. R. Danielson-Kalmarin muistomerkki, 1954, Lahti.
Tiedon puu, 1954, julkisivureliefi, Amurin koulu, Tampere.
Liikevoitto, 1954, suihkukaivoveistos, Helsingin kauppakorkeakoulun piha.
Eetu Salinin muistomerkki, 1955, Pori.
Kultakäkönen, Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki, 1955, Porin sankarihaudat.
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas, 1960, Helsinki.
Juhani Ahon patsas, 1961, Helsinki ja Iisalmi.
Kalojen kanssa kilpaa, 1961, suihkukaivoveistos Kouvola.
Arvid Järnefeltin muistomerkki, 1961, Virkkala, Lohja.
Pesämuna, 1961, suihkukaivoveistos, Hämeenlinna.
Kauppis-Heikin muistopatsas, 1962, Iisalmi.
Torielämää (julkisivureliefi), 1962, Postipankin talo, Hakaniemi, Helsinki, (siirretty Hakaniemen metroasemalle).
Jouset (myös Kehityksen kaaret), Uuno Takin muistomerkki, 1961–1963, OTK:n Kantolanniemen tehdasalue, Hämeenlinna.
Summan taistelujen muistomerkki, 1964, Hämeenlinna.
Kasvu, 1965, seinäveistos, Helsingfors Sparbankin pääkonttori, Helsinki.
Elonvirta ja päiväperho, 1966, suihkukaivoveistos, Koukkuniemen vanhainkodin piha, Tampere.
Kauppaneuvos Evald Vainion muistomerkki, 1966, Keski-Pohjanmaan keskussairaala, Kokkola.
Pallopeli, 1967, Chydeniuksen koulu, Kokkola.
Tuulenpesä, suomalaisten uudisraivaajien muistomerkki, 1967, suihkukaivoveistos, Karlstad, Ruotsi.
Soihtu, Miina Sillanpään muistomerkki, 1968, Tokoinranta, Helsinki.
Solukko, 1969, suihkukaivoveistos, Mänttä.
Virvatulet, suomalaisen sotilaan muistomerkki, 1971, Koskipuisto, Tampere.
Paperiperhe, paperiteollisuuden muistomerkki, 1972, Valkeakoski.
Erik Akselinpoika Tottin muistomerkki, 1975, Savonlinna.
Kenkälintu, kenkäteollisuuden muistomerkki, 1978, suihkukaivoveistos, Orivesi.
Sankarihauta-alueen portit, 1978, Helsingin pitäjän vanha hautausmaa, Vantaa.
Kirkonkukot, kirkonrakentajien muistomerkki, 1983, Eräjärven kirkkotarha, Orivesi.
Viljami Kalliokosken muistomerkki, 1987, Kokkola.
Lalli, 1989, Köyliö.
Orivarsa, 1990, Orivesi.
Veikko Hakulisen hiihtäjäpatsas, 1994, Valkeakoski.
Väinö Linnan hautamuistomerkki, Kalevankankaan hautausmaa, Tampere.Valkonen 1993, s. 146.Valkonen 1993, s. 147–148.
A. I. Virtasen hautamedaljonki, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki.Pehkonen, Marja: Opas Hietaniemen hautausmaalle, s. 156, 176. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2019.
veistos Tukiaisen omassa hautakivessä, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki.

Sankarihautamuistomerkkejä
Tuulos 1947–1948
Ilmajoki 1949
Kiukainen 1949
Pori 1952
Elimäki 1952
Sippola 1953
Salla 1953
Posio 1958
Vaiennut linnake, Tainionkoski, Imatra, 1960–1963
Katkennut kasvu, Lauttasaari, Helsinki, 1973

Muita teoksia
Sotilaan pää, 1940
Invalidi eli Sokea, 1943–1945
Nuoruus, 1947

 Kuvia teoksista 

 Lähteet 

 Lindgren, Liisa: Monumentum; Muistomerkkien aatteita ja aikaa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2000. 
 Valkonen, Olli: Aimo Tukiainen; kuvanveistäjä. Painatuskeskus, Helsinki 1993. 
Saskia: Elämää ja taidetta. Helsingin Saskia ry, Helsinki 2008. 

Viitteet

Aiheesta muualla

 Perälä, Reijo: Aimo Tukiainen loi Marskille muodon. Ylen Elävä arkisto.
Purnu-ryhmä. Tampereen taidemuseo
Imatra inventoi muistomerkkinsä (kuva Vaiennut linnake -muistomerkistä). Yleisradio.
Karkkilan muistomerkit. Karkkilan ruukkimuseo.
Purnun taidekeskuksen kotisivu.

Luokka:Suomalaiset kuvanveistäjät
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Luokka:Vuonna 1917 syntyneet
Luokka:Vuonna 1996 kuolleet
Luokka:73.91 Suomen kuvanveiston historia