Mystiikka

Mystiikka (kreikan sanasta μυω, muo, ’vaikeneminen’) on jumaluuden välittömään yhteyteen pyrkivä uskonnollisen elämän muoto. Yleiskielessä mystiikalla voidaan tarkoittaa myös salaperäisyyttä ja salamyhkäisyyttä. Mystiikka tarkoittaa elämäntapaa, jossa pyritään saavuttamaan välitön yhteys Jumalaan tai perimmäinen henkinen todellisuus tai totuus. 

 mystisismi on ajatussuunta, jonka mukaan olevaisen ydin on käsitettävissä vain sisäisellä näkemyksellä eli intuitiolla
 mystiikka tai mystisyys tarkoittaa elämäntapaa, jossa pyritään välittömään yhteyteen jumaluuden kanssa
 mystikoiksi kutsutaan mystiikkaa harjoittavia henkilöitä

Uskonnolliset mystikot yleensä ajattelevat, että jokapäiväisten ilmiöiden takana on olemassa syvempi, perustavampi olemassaolon taso. Tästä tasosta voidaan käyttää useita eri nimityksiä, kuten jumala, äärimmäinen todellisuus tai voima, ja se on mahdollista kokea suoraan. Tämä kokemus voi olla ekstaattinen ilmestys, jumalallistuminen, jumaluuden tai todellisuuden suora kokeminen, valaistuminen, nirvana, satori, samadhi ja niin edelleen. Usein tähän liittyy myös tuntemus itsen kadottamisesta ja yhteydestä kaikkeuteen, sekä tunne rauhasta, ilosta ja siunauksesta.

Mystisismi käsitetään usein uskonnolliseksi ilmiöksi, mutta mystisiksi kutsuttuja kokemuksia voi tapahtua riippumatta uskonnon harjoittamisesta tai henkilön uskonnollisuudesta. Tällainen kokemus voi olla yllättävä ja tapahtua täysin ennakoimattomasti. Mystisen kokemuksen voi aiheuttaa myös taiteellinen tai tieteellinen innoitus tai jopa psyykkinen häiriö. Selittämättömyys on mystiselle kokemukselle ominaista, ja mystisiä kokemuksia onkin usein vaikea pukea sanoiksi. Sanaa mystiikka voidaan käyttää tarkoittamaan mystisten kokemusten tietoista ja järjestelmällistä etsintää. Mystiseen kokemukseen päästäkseen mystikko yleensä käyttää tiettyjä menetelmiä, joita voivat olla muun muassa mietiskely, jooga, askeesi, paasto, rukous tai mantra.

Jos mystikko on jonkin uskonnollisen järjestön jäsen, hän saattaa ylittää tavalliset uskontoon kuuluvat rituaalit ja dogmit, ja käyttää yleisempää lähestymistapaa. Tämän vuoksi eri uskontojen mystiset suuntaukset ovat usein olleet vapaamielisten ihmisten suosiossa ja kunnioituksen kohteena. Kristillisessä mystiikassa pyritään jumalyhteyteen mietiskelyn kautta.

 Osat 

Mystiikkaan kuuluvat mystinen kokemus, mystisen kokemuksen seurausvaikutukset, rituaalinen toiminta, älyllinen ulottuvuus sekä uskonnollisen perinteen merkitys.Geels & Wikström 2009, s. 257.

 Mystinen kokemus 

pienois|pysty|Jan Lievensin mietiskelevää Maria Magdaleenaa esittävä maalaus 1600-luvulta.
Mystiikan keskeinen osa on mystinen kokemus. Siitä on olemassa useita määritelmiä. Uskontotieteilijä Antoon Geelsin (2009) määritelmä, Robert S. Ellwoodin (1980) määritelmää soveltaen:Geels & Wikström 2009, s. 253.

William James kuvaa mystistä kokemusta seuraavasti:James 1981, s. 278–279. 
 Sanat eivät pysty sitä ilmaisemaan. Mystistä kokemusta ei voida jakaa, eikä siirtää toiselle. Se voidaan kokea vain välittömästi.
 Tiedollinen laatu. Vaikka mystiset tilat ovat tunnetilojen kaltaisia niiden kokijalle niillä on myös tiedollinen aspekti. Niissä paljastuu Jamesin mukaan ”totuuden syvyys tavalla, johon loogisesti etenevä äly ei koskaan ulotu”.
 Lyhytaikaisuus. Mystiset tilat rajoittuvat puoleen tuntiin tai korkeintaan tuntiin. 
 Passiivisuus. Mystistä tilaa voidaan valmistella määrätyillä tekniikoilla, mutta itse tila tapahtuu ihmisen omasta tahdosta riippumatta.

Joskus myös uskonnolliset näyt ja kuuloelämykset luetaan mystisiin kokemuksiin. Toisaalta mystikot itse pitävät tällaisia näkyjä ja kuuloelämyksiä vähämerkityksisinä. Näyillä ja kuuloelämyksillä on myös jokin sisältö, mitä mystisillä kokemuksilla ei ole.Geels & Wikström 2009, s. 260.

Neurotieteilijät ovat esittäneet erilaisia teorioita mystisten kokemusten synnyn syistä. Yhden teorioiden ryhmän mukaan mystiset ajatukset syntyvät aivojen tietyn alueen aktivoitumisessa, ja toisen ryhmän mukaan ne syntyvät estojen poistumisen kautta. Tutkimuksissa on havaittu, että mystiset kokemukset lisääntyvät, kun ihmisaivojen otsa- ja ohimolohkojen rajoittavat toiminnot eivät toimi normaalisti. Niiden estojen purkautuessa ihminen mahdollisesti etsii hämmentäville kokemuksille yliluonnollisia selityksiä.

 Muut osat 

Rituaaliseen toimintaan kuuluvat eri tiet, joiden tarkoituksena on päämäärän toteuttaminen eli mystinen elämys. Tällaisia rituaalisia toimintoja ovat esimerkiksi askeesi tai mystiset tekniikat kuten mietiskely ja toistava rukous.

Älyllinen ulottuvuus liittyy siihen, miten mystikko itse pohtii ja muovaa kokemustaan. Tästä voidaan lukea mystikkojen omista kirjoituksista.

Perinteen ulottuvuus on se uskonnollinen suuntaus, johon mystikko kuuluu ja jota hän käyttää tulkitakseen elämystään.

 Määrittelyn vaikeudet 

Mystikko näkee maailman erilaisen 'linssin' läpi kuin tavanomaisissa kokemuksissa, ja tämä voi olla merkittävä este mystiikkaa ja mystisiä opetuksia tutkiville. Kuten runoudessa, mystiikassa käytetyt ilmaisut ovat usein esoteerisia, peittäviä, yksinkertaistettuja tai monivivahteisia, ja niiden merkitys jää ulkopuoliselle hämäräksi. Mystikko itse katsoo käsittäneensä ne täysin selvästi. Kuten Daodejing sanoo:

Kirjassaan Kabbala Gershom Scholem sanoo: ”Kabbala ei ole yksi järjestelmä, jonka periaatteet voisi selittää helposti tai suoraviivaisesti, vaan se käsittää useita toisistaan eroavia, ja usein jopa toisilleen vastakkaisia lähestymistapoja.”

 Käytettyjä menetelmiä 

 Aforismit, runous ja niin edelleen: Puolitaiteelliset yritykset pukea sanoiksi joitakin mystisten kokemusten erityisiä kuvauksia tai näkökulmia.
 ”Jumala on rakkaus” (erityisesti kristillisyydessä ja suufilaisuudessa), ”atman on brahman”, zen-buddhalaisuuden haikut, Rumin rakkausrunot (suufilaisuus). Usein nämä on ymmärretty iskulauseina tai taiteena, ja siten kadotettu niiden perimmäinen merkitys käytännön harjoittelussa.
 Arvoitukset ja metafyysiset ristiriidat, ratkaisemattomat tehtävät tai ajatuslinjat, joiden tarkoitus on johtaa oppilaan tajunta pois älyllisestä ymmärtämisestä kohti suoraa kokemusta.
 Klassinen japanilainen kōan ”Miltä kuulostaa yhden käden taputus?” (zen-buddhalaisuus). Toisinaan nämä on ymmärretty pelkäksi hölynpölyksi, toisinaan taas vakavasti otettaviksi kysymyksiksi, joiden vastauksessa piilee mystinen merkitys.
 Humoristiset tarinat: Opetukset jotka samanaikaisesti johtavat oppilasta pois vakavasta keskustelusta, ja sisältävät metafyysisiä merkityksiä.
 Esimerkiksi Mulla Nasraddinin tarinat ja Bektashin vitsit (islam), ja eläinhenki-tarinat Amerikan intiaanien, Australian aboriginaalien ja Afrikan heimojen kansanperinteessä. 
 metaforat: Tarinat, joiden tarkoitus on opettaa analogian kautta jokin erityinen, mutta epäsovinnainen näkökulma todellisuuteen.

 Mystiikan suhde filosofiaan 

Mystisismi ja nykyaikainen (analyyttinen) filosofia ovat toisilleen vastakkaisia. Mystisismi on kokemuksellista ja kokonaisvaltaista, ja mystiset kokemukset ovat yleensä ilmaisun ulottumattomissa, kun taas nykyaikainen filosofia on analyyttistä, kielellistä ja pelkistävää. Läpi historian mystinen ja filosofinen ajattelu ovat olleet läheisesti yhteydessä toisiinsa. Platon ja Pythagoras, ja pienemmässä määrin Sokrates, sisällyttivät selviä mystisiä osia opetuksiinsa. Myös useat kuuluisista kristityistä mystikoista olivat samalla huomattavia filosofeja, ja Buddhan sutrissa sekä Adi Sankaran teoksessa Viveka Chudamani (erityisesti buddhalaisuuden ja Advaitan hindulaisuuden perusteksteissä) mystisiä ajatuksia käsitellään hyvin erittelevästi.

Välirikko mystisismin ja nykyajan filosofian välillä johtuu tieteellisestä ajattelusta: useat luonnontieteistä vaikutteita saaneet filosofien koulukunnat pitävät yksilöllistä kokemusta merkityksettömänä. Analyyttisesta filosofiasta poikkeavalla mannermaisella filosofialla on taipumusta käsitellä mystisismiin läheisesti liittyviä kysymyksiä, kuten olemassaolon yksilöllistä kokemusta eksistentialismissa.

 Ontologia, epistemologia ja fenomenologia 

Keskittyminen kysymykseen mystisestä kokemuksesta johtaa ristiriitaan ontologian kanssa. Mystistä ontologiaa harvoin perustetaan yksityiskohtien varaan, vaan usein se koostuu yleistävistä tai läsnäoloon viittaavista ilmaisuista, kuten ”atman on brahman”, ”Jumala on rakkaus” tai ”On vain yksi ilman toista”. Joskus se on esitetty kielteisin käsittein, kuten esimerkiksi hindulaisessa perinteessä, jossa sana Brahman on yleensä määritelty ”jumalaksi ’ilman’ luonteenpiirteitä tai tuntomerkkejä”. Buddhalainen opetus välttää rohkaisemasta ontologisiin käsityksiin, taolainen ajattelu taas sanoo että ontologia on tiedetty mutta sanoin kuvaamaton, ja useat ”psykologiset” koulut – Carl Jungin jälkeen perustetut henkiset koulut sekä Edmund Husserlista juotuvat filosofiset koulut – selittävät asiaa enemmänkin aistimuksen muutoksena tietoisuudessa, kuin sen yhdistymisenä johonkin ulkoiseen todellisuuteen.

Tietoteorian peruskysymyksiin on mystiikassa vastattu mystisillä kokemuksilla. Siten mystisismissä ei ole keskitytty niinkään järkeen perustuville menettelytavoille, jolla luoda selvä yhteys ontologian ja tietoteorian välille, vaan enemmänkin löytämään keinoja joilla saada aikaan suora aistimus.

Fenomenologia on filosofioista ehkä kaikkein lähimpänä mystistä ajattelua, ja jakaa sen kanssa monia ongelmia. Husserlin fenomenologia esimerkiksi, pitää kiinni samasta ”ensimmäisestä” persoonasta eli kokemuksellisesta asenteesta, jota myös mystikot yrittävät saavuttaa. Husserlin ajatus fenomenologisesta lajittelusta sulkee pois olettamukset tai kysymykset yli-sielullisesta olemassaolosta tai sen havaitsemisesta ilmiönä . 

Martin Heidegger menee askeleen pidemmälle, mieluummin kuin vain lajittelisi ilmiöitä ja siten poissulkisi ontologiset kysymykset, hän väittää että vain olemassaolo on ontologisesti totta, ja siten vain itsen tutkiminen ja kokeminen voi johtaa aitoon olemassaoloon.

Fenomenologia ja useimmat mystisyyden muodot eroavat siinä, että ne ymmärtävät kokemuksen eri tavoin. Fenomenologia juontaa angstista tai (eksistentiaalisesta kauhusta), joka nousee todellisuuden 'tyhjyyden' käsittämisestä, mystikot sen sijaan, puhuvat yleensä rauhasta tai siunauksesta, joka johtuu heidän aktiivisesta yhteydestään 'todellisuuteen'.

 Termien ja tulkintojen eroja 

 Etsinnän päämäärät ja syyt 

pienois|pysty|Aachenin katedraalin tornissa sijaitseva kaikkinäkevä silmä. 
Teismissä ja panteismissa metafyysiset järjestelmät usein ymmärretään yksilön mystisenä yhteytenä jumalaan. Nämä subjektiiviset asiat voidaan ymmärtää muun muassa näkyinä, unelmina, ilmestyksinä tai ennustuksina.

Kristillinen teologi Tuomas Akvinolainen määritteli 1300-luvulla asian sanoin cognitio dei experimentalis (’kokemuksellinen tieto jumalasta'’). Katolisuudessa mystinen kokemus yleensä nähdään askeettisuuteen liittyvänä jumalallisena ilmoituksena. 

Valaistuminen on tulemista tietoiseksi itsestä havainnon kautta. Tarkkailemalla itseämme ilman kiinnittymistä, voimme saada tietoa itsemme prosesseista ilman että olemme osana prosessia. Tämä auttaa yksilöä olemaan harmonisemmassa kanssakäymisessä ympäristönsä ja muiden ihmisten kanssa.

 Kokemistavat 

Neljä yleistä mystistä ja uskonnollista kokemistapaa Stanford Encyclopedia of Philosophyn mukaan:
 Ekstroverttinen; yksilön ymmärrys mystisestä tietoisuudesta kaiken ykseytenä
 Introverttinen; mikä tahansa kokemus, joka sisältää aistein havaittavaa tai itseään tarkkailevaa sisältöä. Kokemus tyhjyydestä, tai olemattomuudesta on esimerkki introvertistä kokemuksesta.
 Teismi Kokemukset Jumalasta.

 Sielu 

Erityisesti abrahamilaiset uskonnot käsittävät sielun olevan jokaisessa yksilössä, jolla on suuri hengellinen merkitys. Kristillisessä mystiikassa on vaihtelevia lähestymistapoja jumalan, sielun ja yksilön suhteesta. 

Kristilliset näkemykset
Kveekarit näkevät sielun sisäisenä valona, luontaisena jumalan läsnäolona yksilössä. Muissa protestanttisissa lahkoissa kuten myös katolisuudessa ja itäisessä ortodoksisuudessa tehdään selkeämpi ero yksilön sielun ja Jumalan välille, joka johtuu uskosta, että sielun pelastuminen ja yhtyminen Jumalaan tapahtuu kuoleman jälkeisessä ylösnousemuksessa, mutta kuitenkin vanhurskaus on mahdollista tässä elämässä. Kristityt mystikot etsivät tätä tilaa intensiivisen rukouksen tai askeettisuuden kautta.

Katolinen käsitys on, että ihminen saa kasteessa Pyhän Hengen, joka ikään kuin asuu ihmisen sielussa. Pyhimykset ja muut autuaat ovat siinä määrin tämän Hengen vaikutuksen alaisia, että heidän kauttaan voi tapahtua ihmeitä ja profetointia.

Itämaiset uskonnot ja filosofia
Islam jakaa tämän näkemyksen erillisestä sielusta, mutta ei keskity niin paljon ylimaallisiin voimiin, vaan tähdentää Jumalan muistamisen (dhikr, zikr) merkitystä, joka on yksilön synnynnäinen ja alkuperäinen yhteys jumalan armoon. Perinteisessä islamissa tätä yhteyttä ylläpitävät enkelit, jotka välittävät Jumalan tahdon. Vain profeetoilla on kyky nähdä ja kuulla heidät suoraan. 

Suufilaisuudessa Jumala voidaan nähdä suoraan universaalina rakkautena, joka kattaa koko kaikkeuden. Dhikr eli hengityksen ja liikkeen säätelyyn perustuva rukousseremonia suufilaisuudessa merkitsee rakkauden jumalallisten tilojen muistamista, ja suufit ovat kuuluisia erityisesti taiteellisesta suunnasta, jonka he usein ottavat palvonnassaan. 

Itämaiset filosofiat, kuten hindulaisuus, buddhalaisuus ja taolaisuus etsivät keinoa (moksha) poistaa itsekäs minuus, jotta ihminen voisi kokea ykseyttä perimmäiseen todellisuuteen (yleensä Brahman tai Ishvara). Vedalaisen perinteen mystisissä näkökulmissa atmanin (osin länsimaista sielu-käsitettä vastaava) sanotaan olevan yhtä brahmanin kanssa. Hindulaisuudessa mystinen harjoitus tähtää jumaloivallukseen, jota myös kutsutaan itseoivallukseksi.

Buddhalaisuus opettaa, että kaikki kärsimys (dukkha) maailmassa saa alkunsa kiintymisestä tai halusta asioihin. Anatta-oppi esittää että sielu, tai aistimus muuttumattomasta koossapitävästä itsestä, on mielen rakennelma johon yksilö voi samaistua, ja on siten yksi kärsimyksen lähde. Perinteinen buddhalaisuus lajittelee eri jumaluudet ja kunnioitetut olennot, mutta mystiset buddhalaiset lahkot välttävät sitä, ja joissain tapauksissa kieltävät pysyvän ja muuttumattoman sielun tai olennon olemassaolon. 

Taolaisuudessa ei keskitytä sieluun vaan daoon eli ”tiehen” tai ”polkuun”. Taolaisuuden mukaan ihmisellä on taipumus muodostaa itselleen kahtiajakoja. Taolaisen mystisen harjoituksen päämäärä on palautua ja mukautua alkuperäiseen kokonaisuuteen (Daodejing).

 Mystikot Suomessa 

 Pohjanmaan mystikot 

Pohjanmaalla vaikuttanut uskonnollinen liike 1700-luvun loppupuolelta 1800-luvun puoliväliin, jonka kannattajia kutsuttiin mystikoiksihttp://trinity.siteadmin.fi/File.aspx?id=496418&ext=rtf&routing=479151&webid=479153&name=09_Pohjanmaan%20Mystikot Pohjanmaan mystikot (rtf-tiedosto). Mystikot käänsivät ja kopioivat runsaasti Ruotsista toimitettua mystistä kirjallisuutta.

 Mystiikan nousu 

Viime vuosikymmeninä kiinnostus niin kristillistä kuin ei-kristillistä mystiikkaa kohtaan on noussut. Samoin on sitä koskeva tieteellinen tutkimus lisääntynyt. Joskus mystiikasta käytetään nimitystä spiritualiteetti.

 Esimerkkejä yleisimmistä suuntauksista 

Esimerkkejä suuntauksista ja filosofioista, joissa on vahvoja vaikutteita mystisismistä:

 Gnostilaisuus
 Jooga
 Mysteeriuskonto
 New age
 Teistinen satanismi
 Transsendentialismi 
 Unitarismi
 Vedantalainen hindulaisuus

 Tunnettuja mystikoita 

 Paul Brunton
 Carlos Castaneda
 Aleister Crowley (thelema)
 G. I. Gurdjieff
 David R. Hawkins
 Jiddu Krishnamurti
 Plotinos (uusplatonismi)
 Chapel Tibet
 Walt Whitman

 Kristittyjä mystikoita 

 Apostoli Johannes (?–101)
 Klemens Aleksandrialainen (noin 150 – noin 211/216)
 Augustinus (354–430)
 Gregorius I (590–604)
 Anselm Canterburylainen (1033–1109)
 Hildegard Bingeniläinen (1098–1179)
 Franciscus Assisilainen (1182–1226)
 Albertus Magnus (1206–1280)
 Mechthild Magdeburgilainen (1210–1279)
 Gertrud Suuri (1256–1302)
 Tuomas Akvinolainen (1224–1275) 
 Angela Folignolainen (1248–1309) 
 Mestari Eckhart (1260–1327/8)
 Richard Rolle (1290–1349)
 Gregorios Palamas (1296–1359)
 Pyhä Birgitta (1302–1373)
 Juliana Norwichlainen (1342 – noin 1416)
 Katariina Sienalainen
 Margery Kempe (noin 1373–1438)
 Paracelsus (1493–1541)
 Ávilan Teresa (1515–1582)
 Jakob Böhme (1575–1624)
 Thomas Browne (1605–1682)
 Miguel de Molinos (1628–1696)
 Sarah Wight (1632–?)
 Emanuel Swedenborg (1688–1772)
 William Blake (1757–1827)
 Anne Catherine Emmerich (1774–1824)
 Jakob Lorber (1800–1864)
 Rufus Jones (1863–1948)
 Max Heindel (1865–1919)
 G. K. Chesterton (1874–1936)
 Aiden Wilson Tozer (1897–1963)
 Daniil Andrejev (1906–1959)
 Thomas Merton (1915–1968)

 Suufilaisia mystikoita 
 Ibn Arabi (k. 1240)
 al-Ghazali (k. 1111)
 al Hallaj (k. 922)
 Jalal ad-Din Rumi (k. 1273)
 Muhammed Šemseddin Hafiz
 Sadi
 Abdul Qadir Gilani
 Abusaeid Abolkheyr
 Faridaddin Attar
 Jami
 Mahmud Shabistari
 Yunus Emre
 Qalandar Baba Auliya
 Amir Khusro
 Shahbaz Qalander

 Juutalaisia mystikoita 
 Shimon bar Yochai
 Abraham ben Samuel Abulafia (1240-1291)
 Moses ben Shem Tob de Leon (1250–1305)
 Isaac Luria (1534–1572)
 Moshe Chaim Luzzatto (1707–1746)
 Nachman of Breslov (1772–1810)
 Abraham Isaac Kook (1864–1935)
 Menachem Mendel Schneerson (1902–1994)

 Hindumystikoita 
 Andal
 Adi Shankara
 Gopi Krishna
 Lalleshvari
 Mirabai
 Nārāyana Guru (1856–1928)
 Osho
 Sri Ramakrishna
 Ramana Maharshi
 Sri Deep Narayan Mahaprabhuji
 Tukaram

 Kiinalaisia mystikoita 
 Laozi 
 Zhang Sanfeng
 Chuang Tsu

 Katso myös 
 Hurmostila
 Okkultismi
 Ruusuristiläisyys
 Šamanismi
 Uskontopsykologia

 Lähteet 




 Plotkin, Edward: The Four Yogas of Enlightenment. Guide to Don Juan’s Nagualism & Esoteric Buddhism. 2002. . Verkkoversio. 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit