Pluskvamperfekti

Pluskvamperfekti (lat. plus quam perfectum ’enemmän kuin perfekti’, vanhoissa suomen kieliopeissa myös  entispäättymä) on aikamuoto, joka ilmaisee menneisyydessä päättynyttä tekemistä tai tapahtumaa, joka päättyi ennen kuin jokin toinen toiminta tai tapahtuma alkoi. 

 Suomessa ja sen sukukielissä 
Suomen pluskvamperfekti muodostetaan apuverbin olla preteriti- eli imperfektimuodosta sekä pääverbin menneen ajan NUT- tai TU-partisiipista: esim. olin kertonut, olitte kertoneet, oli kerrottu.

Pluskvamperfektillä viitataan tapahtumaan, joka on päättynyt aiemmin kuin viittaushetki, joka puolestaan sijaitsee puhehetkeen nähden menneisyydessä: Ensimmäisen elokuvansa Kassila ohjasi 1949. Vuoteen 1962 ja näyttelijälakkoon mennessä hän oli tehnyt niitä 22. Pluskvamperfektiä käytetään usein myös evidentiaalisessa merkityksessä, osoittamassa, että tieto ei perustu omaan havaintoon vaan päättelyyn tai jonkun toisen kertomaan: Iltalehden mukaan haastattelusuostumuksesta ei ollut mitään epäselvyyttä. Kantelija oli päinvastoin ollut halukas esittämään asiassa näkökantansa.

Muissa itämerensuomalaisissa kielissä sekä saamelaiskielissä pluskvamperfekti voidaan muodostaa ’olla’-apuverbin menneen ajan muodon avulla samaan tapaan kuin suomessa, esim. karjalan oli tullun ’oli tullut’, pohjoissaamen mun ledjen oastán ’olin ostanut’. Pluskvamperfektien käyttö ja asema kieliopissa voi vaihdella kielimuodosta ja kuvauksesta riippuen. Esimerkiksi pohjoissaamen perfektiä ja pluskvamperfektiä on pidetty paremminkin perifrastisina aikamuoto-aspektirakenteina kuin varsinaisina aikamuotoina.

Permiläisissä kielissä esiintyy ’olla’-verbin menneen ajan muotoon ja partisiippiin perustuva rakenne, jota joissakin kieliopeissa nimitetään pluskvamperfektiksi, esim. komin kor sijö loktis, seki me völi sad'möma ’kun hän tuli, minä olin herännyt’.

 Muissa kielissä 
Latinan kieliopissa, mistä termi pluskvamperfekti on peräisin, pluskvamperfektillä tarkoitetaan taivutuksella muodostettavaa menneen ajan muotoa, esim. venerat ’oli tullut’.

Useissa Euroopan nykykielissä pluskvamperfekti muodostetaan ’omistamista’ merkitsevästä apuverbistä (tai, kielittäin tai lausetyypeittäin, ’olla’-verbistä) ja pääverbin partisiippi- tms. infiniittimuodosta (esim. ruotsin supiini), esim. ruotsin vi hade fallit ’olimme pudonneet’, englannin I had been ’olin ollut’, saksan ich hatte gemacht ’olin tehnyt’, ich war gewesen ’olin ollut’, ranskan avait maigri ’oli laihtunut’, yläsorbin Ja njejsym ju namakał/nadešol. Wona bě wotešła ‘En löytänyt häntä. Hän oli lähtenyt.’ 

 Lähteet 

Luokka:Aikamuodot
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit