Heinrich Harrer

Heinrich Harrer (6. heinäkuuta 1912 – 7. tammikuuta 2006) oli itävaltalainen vuorikiipeilijä, urheilija, maantieteilijä ja kirjailija. Harrerin vuonna 1952 julkaisemasta teoksesta Seitsemän vuotta Tiibetissä tehtiin vuonna 1997 samanniminen elokuva.

 Elämä 
 Lapsuus ja nuoruus 
Heinrich Harrer syntyi 6. heinäkuuta 1912 Hüttenbergissä Itävallassa Sankt Veit an der Glanin piirissä Kärntenin osavaltiossa postivirkailijan perheeseen. Harrer oli perheen neljästä lapsesta vanhin. Hänen isänsä taisteli ja haavoittui ensimmäisessä maailmansodassa. Harrerin isä oli sosiaalidemokraattisen puolueen jäsen ja Harrer liittyi 11-vuotiaana Lasten Ystävät-järjestöön, joka järjesti muun muassa ammattikoulutusta ja metsäpatikointeja viikonloppuisin. Tämän jälkeen hän liittyi Saksan voimisteluseuraan, jossa hän oli nuorisojäsenenä vuoteen 1927, jolloin perhe muutti Graziin. Harrer aloitti peruskoulun Bruck an der Murissa 6-vuotiaana. Tämän jälkeen hän kävi neljä vuotta yläkoulua (Realschule), jossa hän kiinnostui maantieteestä.Beyond Seven Years in Tiber, s. 17–34.

Harrer opiskeli vuosina 1933–1938 Grazin yliopistossa maantiedettä. Harrer liittyi yliopiston opiskelijajärjestöihin, joissa oli pääasiassa kansallissosialisteja. Harrerin piti osallistua alppihiihtoon Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisissa vuonna 1936, mutta Itävallan alppihiihtojoukkue päätti boikotoida tapahtumaa, koska siellä osallistui ammattilaisia, mikä oli vastoin sääntöjä, joten Harrer ei osallistunut.

Harrer oli mukana neljän hengen retkikunnassa, joka ensimmäisenä kiipesi Eiger-vuoren pahamaineisen pohjoisseinämän Sveitsin Alpeilla 24. heinäkuuta vuonna 1938. Saavutuksesta uutisoitiin ympäri maailmaa.

 Matka Himalajalle 
Vuonna 1939 Harrer osallistui saksalaisen retkikunnan kanssa matkalle Himalajalle tarkoituksena kiivetä Nanga Parbat -vuorelle, joka on maailman yhdeksänneksi korkein vuori. Vuori sijaitsi tuolloin Brittiläisen Intian ja Tiibetin rajalla. Oli toisen maailmansodan syttymisajankohta, ja Britannian siirtomaaviranomaiset pidättivät Harrerin vihollismaan kansalaisena ja veivät hänet Dehradunin vankileirille tuhannen muun vihollismaan kansalaisen kanssa.

Harrer yritti paeta vankileiriltä monta kertaa ennen kuin onnistui 10. toukokuuta vuonna 1944 yhdessä itävaltalaisen Peter Aufschnaiterin ja kahden saksalaisen, Hans Koppin ja Bruno Treipelin kanssa, He yrittivät aluksi matkustaa Goaan, joka oli tuolloin Portugalin siirtomaa ja puolueeton alue. Se oli kuitenkin liian kaukana, joten he päättivät matkustaa Tsang Chok-la -solan kautta Tiibetiin.

 Toisen maailmansodan jälkeinen aikakausi 
 Seitsemän vuotta Tiibetissä 
Saapuessaan Lounais-Tiibetiin Harrer ja Aufschnaiter menivät kohti Lhasaa, jonne he saapuivat helmikuussa vuonna 1946. Kopp ja Treipel olivat kulkeneet eri suuntaan. Harrer ja Aufschnaiter viettivät seitsemän vuotta Tiibetissä.

Tiibetissä Harrer ystävystyi 14. dalai laman Tenzin Gyatson kanssa, joka kutsui Harrerin Potalan palatsiin nähdessään Harrerin kadulla.

Harrer opetti 11-vuotiaalle dalai lamalle paljon ulkomaailmasta. Harrerista tuli dalai laman yksityinen opettaja, joka opetti hänelle englantia ja maantietoa. Dalai laman ja Harrerin ystävyys säilyi vielä sen jälkeen, kun dalai lama eli maanpaossa. Dalai lama arvosti Harrerin kiinnostusta ja kansainvälistä huomiota Tiibetiä kohtaan, kun Kiina oli ottanut maan valvontaansa vuonna 1950. Harrer palasi Itävaltaan vuoden 1950 lopulla ja kirjoitti kirjoja elämästään Tiibetissä, kuten elämäkertansa Seitsemän vuotta Tiibetissä sekä kirjan Kadonnut Lhasa, jotka on käännetty yli 53 kielelle.

 Viimeiset vuodet 
Sodan jälkeen Harrer osallistui moniin antropologisiin retkikuntiin, myös vuorikiipeilyyn muun muassa Alaskassa, Andeilla ja Ruwenzorivuoristossa. Harrer johti retkikuntaa Amazonilla Belgian entisen kuninkaan Leopold III:n kanssa. Vuonna 1954 Harrer saavutti ensimmäisenä Deborah ja Hunter -vuoret, jotka sijaitsevat Alaskassa.

Vuonna 1962 hän johti neljän hengen retkikuntaa, joka kiipesi ensimmäisenä Puncak Jaya -vuoren huipulle. Se sijaitsee Indonesian Papuassa ja on koko Oseanian korkein kohta.

Myöhemmin Harrer alkoi pelata golfia ja kirjoitti kirjoja matkoistaan sekä Tiibetin kulttuurista. 1980-luvun alussa Harrer pääsi matkustamaan Tiibetiin ja kirjoitti kirjaansa Seitsemän vuotta Tiibetissä jatko-osan Paluu Tiibetiin. Harrer teki yli 40 dokumenttifilmiä ja perusti tiibetiläisen museon Itävaltaan.

Lokakuussa vuonna 2002 Harrer sai dalai lamalta International Campaign for Tibet's Light of Truth -palkinnon kunnioituksestaan Tiibetin kulttuuria kohtaan.

Harrer kuoli 7. tammikuuta vuonna 2006 Friesachissa Itävallassa 93-vuotiaana.

 Natsitausta 
On huhuttu, että Harrer olisi Sturmabteilungin jäsen, mutta hän kiisti sen muistelmissaan. Harrer sanoi, että jos hän olisi ollut jo jäsen, niin miksi hän sitten haki Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsenyyttä, kun hän liittyi SS:ään, jossa yleni Oberscharführeriksi. Harrer liittyi SS:iin, jotta voisi edetä urallaan hiihtäjänä ja vuorikiipeilijänä. Sen jälkeen, kun Harrer oli saavuttanut Eiger-vuoren, hänet valokuvattiin Adolf Hitlerin kanssa, mutta se oli siihen aikaa hyvin tavallista julkisuuskuvan vuoksi. Palatessaan Eurooppaan Harrer ei tiennyt mitään sodan aikana tapahtuneista sotarikoksista ja sai vahvistuksen myöhemmin Simon Wiesenthalilta. Harrer ei kuitenkaan kiistänyt jäsenyyttä kansallissosialistisessa puolueessa, mutta sanoi sen olleen vain nuoruuden virhearvio.

 Tutkimusmatkat ja retket 
Kronologia tärkeistä tutkimusmatkoista ja retkistä:Beyond Seven Years in Tiber, s. 502.

 1938: Eigerin pohjoisseinämän valloitus
 1939: Nanga Parbat
 1944–51: Tiibet
 1953: Andit ja Amazon, Ausangate-vuoren huipun valloitus
 1954–55: Alaska, Mount Hunterin, Mount Deborahin ja Mount Drumin valloitukset
 1957: Kongo, Ruwenzori-vuoret
 1962: Uusi-Guinea, saaren läpikulku pohjois-eteläsuunnassa, Carstensz-vuoret, Jalima
 1964: Nepal
 1966: Amazon, Xingu-intiaanit, Suriname
 1968: maailmanmatka
 1969: Ranskan Guyana
 1970: Grönlanti
 1971: Sudan
 1972: Borneo, saaren läpikulku pohjois-eteläsuunnassa
 1973: Nepal
 1974: Manipur, Intia, Ladakh, Nepali
 1975: Andamaanit
 1976: Ladakh
 1977: Zaire, Ruwenzori, Uganda ja Kenia
 1978: Sikkim
 1979: Sikkim, Ladakh, Intia
 1980: Sikkim ja Bhutan
 1981: Nepal
 1982: Tiibet ja Bhutan
 1983: Bhutan
 1985: Bhutan
 1986: Bhutan
 1988: Bhutan
 1991: Ladakh
 1996: Bhutan

 Lähteet 


 Aiheesta muualla 
 Heinrich Harrerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa

Luokka:Itävaltalaiset alppihiihtäjät
Luokka:Itävaltalaiset tietokirjailijat
Luokka:Itävaltalaiset vuorikiipeilijät
Luokka:Vuonna 1912 syntyneet
Luokka:Vuonna 2006 kuolleet