Jussi Jurkka

Jussi Tapani Jurkka () oli suomalainen näyttelijä. Hän teki valtaosan 33-vuotisesta urastaan Suomen Kansallisteatterissa. Jurkan näyttelijän­työlle oli ominaista jyrkkyys ja terävyys, minkä takia hän päätyi monesti esittämään poikkeuksellisia rooli­hahmoja. Hänen intensiteettinsä ja älykkyytensä vetosivat niin teatteri- kuin elo­kuva­yleisöön ja hän saavutti useita taiteellisia voittoja vaativissa rooli­tehtävissä.Pakkanen 1984, s. 280. Jurkan paneutuminen rooli­tehtäviin oli aina perusteellista ja kunnian­himoista. Hän oli luonteeltaan estynyt ja hermoherkkä, ja sai nuorena näyttelijänä usein esitettäväkseen vihaisten nuorten miesten rooleja.Pakkanen 1984, s. 275.

Monipuolisena luonnenäyttelijänä Jurkka saavutti taiteellisia voittoja uransa alusta aina viimeiseen rooli­tehtäväänsä saakka. Traagisista rooleista erityisen vaikuttava oli Frantz von Gerlach näytelmässä Altonan vangit. Jurkka menestyi myös koomisissa rooleissa kuten Algernonin osassa salonki­komediassa Sulhaseni Ernest.

Jurkka jätti kolmivuotisen Teatteri­koulun kesken vuonna 1949 kahden opinto­vuoden jälkeen.Meri 2015, s. 146–148. Hän työskenteli näyttelijänä Kotkan Maa­kunta­teatterissa 1949–1950, Intimiteatterissa 1950–1957 ja Kansallisteatterissa 1957–1982.

Elokuvissa Jurkka teki niin ikään väkeviä tulkintoja monimutkaisista hahmoista. Jurkan tunnetuimmat roolit valkokankaalla olivat Tuntemattoman sotilaan (1955) Lammio ja Punaisen viivan (1959) agitaattori Puntar­pää. Kaikkiaan Jurkka näytteli 32 elo­kuvassa. Televisiossa hän oli muun muassa Pentti Siimeksen ja Ritva Valkaman kanssa sketsisarjassa Parempi myöhään….

Jussi Jurkan elämästä julkaistiin Otavan kustantamana vuonna 2015 Lauri Meren kirjoittama 473-sivuinen kirja Tuntematon tähti: Jussi Jurkka.

 Sukutausta 

Jurkka kuului merkittävään näyttelijä­sukuun kummankin vanhempansa puolelta. Hänen vuonna 1922 avioituneet vanhempansa Eino Jurkka ja Emmi Jurkka (o.s. Tuomi) olivat kumpikin teatterin­johtajia ja näyttelijöitä. Myös hänen veljensä Sakari Jurkka ja sisarensa Vappu Jurkka työskentelivät näyttelijöinä samoin kuin enonsa Arvi Tuomi ja Valter Tuomi sekä serkkunsa Rauli ja Liisa Tuomi. Vanhemmat erosivat Jussin ollessa vasta vuoden ikäinen.

Antti Tuurin Levoton mieli -romaanin (2019) mukaan Lappa­järvellä, Etelä-Pohjan­maalla vaikuttanut taide­maalari Arvid Broms (1910–1968) olisi ollut näyttelijä Jussi Jurkan biologinen isä. Emmi Jurkalla ja Arvid Bromsilla oli Teri­joella 1920- ja 1930-lukujen taitteessa kiihkeä ja katkonainen suhde, ja arvelut perustuvat Bromsin ja Jussi Jurkan ulko­näön yhtäläisyyksiin sekä ajalliseen mahdollisuuteen. Emmi Jurkka ei kuitenkaan koskaan vihjannut Bromsin olevan Jussin isä eikä Jussi Jurkka tiettävästi arvellut tätä isäkseen.

 Lapsuus ja nuoruus 

Kun Emmi Jurkka alkoi syksyllä 1929 odottaa kuopustaan, perhe asui Turussa, jonne he olivat muuttaneet Viipurista. Eino ja Emmi Jurkan avio­liitto oli jo tuolloin lähellä päätepistettään. Kuopus syntyi turkulaisessa Alexandra Seikon synnytys­sairaalassa. Seuraavana vuonna Jurkat muuttivat Helsinkiin, mistä Eino Jurkka oli saanut teatterin­johtajan pestin. Emmi Jurkka ehdotti miehelleen avio­eroa, ja tämä suostui. Lapset jäivät Emmi Jurkan hoiviin. Eino Jurkka asui lähellä, mutta ei ollut juuri mukana lastensa elämässä.Meri 2015, s. 27–30.

Emmi Jurkka lapsineen vaihtoi asuntoa tuon tuosta, ja myös kotia­pulaiset vaihtuivat usein. Apulaisilla oli verraten vapaat oltavat, mutta myös suuri vastuu lapsista.Meri 2015, s. 35. Sakarin, Vapun ja Jussin suhteelliset ikä­erot olivat tuossa vaiheessa suuret, ja Sakari otti nuorempiin sisaruksiinsa nähden tietyn­laisen ”isän roolin”.Meri 2015, s. 36. Jussi Jurkka omaksui tarkkailijan osan. Hänen omin­takeinen huumorinsa ja tapansa hahmottaa asioita eri näkökulmista alkoi käydä ilmi hänen läheisilleen.Meri 2015, s. 39.

Jussi Jurkka aloitti koulunkäyntinsä Munkki­niemessä vuonna 1937.Meri 2015, s. 44. Kun Emmi Jurkka alkoi seurustella kuvan­veistäjä Jussi Mäntysen kanssa ja ryhtyi hankkimaan avioeroa varten vaadittavia dokumentteja, kävi ilmi, että Vappu ja Jussi Jurkkaa ei ollut virallisesti edes olemassa. Heidät merkittiin siviili­rekisterin syntymä­luetteloon keväällä 1938.Meri 2015, s. 47, 48.

Lapsuutensa kesät Jussi Jurkka vietti Teri­joella, missä myös Arvi Tuomen perheellä oli kesä­huvila. Jurkat olivat tutustuneet paikka­kuntaan jo 1920-luvulla näyttelijä­pariskunta Joel ja Rosi Rinteen välityksellä.Meri 2015, s. 51. Terijoella sisarukset olivat lähinnä keskenään palvelijan kanssa Emmi Jurkan ollessa kesäkiertueella. Eino Jurkka vieraili silloin tällöin. Teri­joen tiivis ja virikkeellinen huvila­yhteisö hajosi talvisotaan, mutta jätti jälkensä Jurkkien katraaseen.Meri 2015, s. 69. 1930-luvun lopussa Jurkat asuivat Töölössä Lallukan taiteilija­kodissa. Jussi Jurkkaan eivät tehneet vaikutusta niinkään Lallukan nimekkäät näyttelijät, vaan kuva­taiteilijat, joilta hän sai suunta­viivoja elämälleen. Eritoten interiöörit kiehtoivat tulevaa näyttelijää.Meri 2015, s. 79.

Eino Jurkalla oli varakkaita sukulaisia Jämsässä. Hänen äitinsä koti­tila Saaren kartano oli vieraiden hallinnassa, mutta hänen serkkunsa emännöi vaurasta Virka­järven tilaa. Emmi Jurkka lapsineen pääsi talvisotaa pakoon Virka­järvelle.Meri 2015, s. 84. Talvi- ja jatkosodan erottaneen välirauhan aikana Emmi Jurkka sai kiinnityksen Tampereen teatteriin ja muutti kaupunkiin, mutta Jussi ja Vappu jäivät lähes kaksin Lallukan asuntoon. Sakari Jurkka oli jatkosodan alussa hyväksytty vapaaehtoisena rintamalle.Meri 2015, s. 90. Vuonna 1942 Vappu ja Jussi muuttivat Tampereelle äitinsä luo, missä Jussi sai ensi­kosketuksensa teatteriin: hänellä oli pieni rooli Elinan surmassa syksyllä 1942.Meri 2015, s. 100. Jussi Jurkka sai Tampereella läheisiä ystäviä, mutta hänen koulun­käyntinsä ei ottanut sujuakseen.Meri 2015, s. 112.

Eino ja Emmi Jurkka lähtivät 1940-luvun puoli­välissä teatteri­kiertueelle, jolla oli mukana myös heidän kolme lastaan. Sakari Jurkalla oli jo hieman kokemusta näyttelijän ammatista. Vappu Jurkan keski­koulu­opinnot Tampereella olivat loppu­suoralla ja Jussi Jurkka oli lopen tympääntynyt koulun­käyntiin. Kiertue­numerona oli Ison­talon Antti, jossa Jussi Jurkka näytteli rengin roolin.Meri 2015, s. 123, 124.

 Teatterikoulu 

Vuonna 1947 Suomen Teatteri­koulu muutettiin kolmi­vuotiseksi. Jussi Jurkka olisi joutunut odottamaan kolme vuotta, mikäli hän ei olisi pyrkinyt opin­ahjoon syksyllä 1947. Eino Jurkka arvioi ennalta, mitä pääsy­kokeissa tulisi tapahtumaan, ja neuvoi poikaansa sen varalta: ”tärkeintä on ottaa tilanne haltuun” ja tehdä jännityksen aiheuttamasta tärinästä rooli­henkilön ominaisuus. Jussi Jurkka noudatti neuvoa, ja hänet hyväksyttiin kouluun.Meri 2015, s. 127, 128.

Teatteri­koulussa Jurkka oli omimmassa elementissään ja kurssinsa lahjakkain. Hänen kurssi­tovereitaan olivat muun muassa Ahti Haljala, Leo Jokela ja Kauko Vuorensola. Kahden viimeksi mainitun kanssa hän muodosti ystävä­piirin, joka otti bravuurikseen improvisaation.Meri 2015, s. 133. Jurkan kotona Vaasan­rinteellä käytiin into­himoisiakin taide­keskusteluja. Eino Jurkka asui lähellä, ja silloin tällöin opiskelijat saivat kuunnella hänen oppejaan.Meri 2015, s. 141.

Jussi Jurkan teatteri­koulu­vuosien merkittävä näytelmä oli Anton Tšehovin Lokki, jonka virolainen Liina Reiman toi kouluun osana näyttelijän­työn opetustaan. Jurkka teki vaikutuksen Konstantin Treplevin roolissa. Lokki esitettiin harjoitus­näytteenä myös kriitikoille, jotka arvioivat Jurkan eläytymiskykyiseksi ja sangen kypsäksi. ”Jussi Jurkan Konstantinin ympärille muodostui todella Tšehovin tunnelmaa…”, Ilta-Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti. Jurkan opinnot päättyivät kevät­lukukauteen 1949, syyt olivat pitkälti taloudelliset. Hän jäi vaille muodollista pätevyyttä, mitä hänen isänsä ei pitänyt lainkaan ongelmana. Tämä oli nähnyt poikansa lahjakkuuden, ja tiesi että käytännön työ opettaa parhaiten myös teatterissa.Meri 2015, s. 151. Eino Jurkka sopi Kotkan Maa­kunta­teatterin uuden johtajan Toppo Elonperän kanssa, että Jussi Jurkka aloittaisi Kotkassa syys­näytäntö­kaudella 1949. Jussi Jurkan ei tarvinnut enää todistaa taitojaan Elon­perälle, sillä hän oli antanut vahvat näytöt jo teatteri­koulussa.Meri 2015, s. 152.

 Teatteriura 
 Kotkan Maakuntateatteri 

Jussi Jurkan tulo­rooli Kotkassa oli rivi­hahmo suositussa laulu­näytelmässä Tukki­joella. Jurkka rakensi vaatimattomasta hahmosta joka­paikan­höylän, joka touhusi korjaten ja nikkaroiden Pietolan tiluksilla, mutta ei kuitenkaan puuttunut varsinaiseen juoneen.Meri 2015, s. 156. Työ­yhteisössä Jurkka oli erinomainen yhteishengen rakentaja. Toisinaan hän sanoa pamautti eriävän näkemyksensä ohjaajille päin naamaa, mikä tuohon aikaan ei ollut suinkaan tavan­omaista. Pikkuhiljaa hän alkoi saada arvostusta ammatti­kunnassaan.Meri 2015, s. 160.

Jurkan ensimmäinen pää­rooli oli Michael Max Catton tragediassa Vihreät vedet. Isäänsä vihaava Michael edusti rooli­tyyppiä, josta Jurkka tuli tunnetuksi 1950-luvulla: neuroottiset nuoret miehet. Jurkan näyttelijän­laatuun tyyppi sopi erin­omaisesti.Pakkanen 1984, s. 195. Kriitikot olivat vaikuttuneita Jurkan suorituksesta. ”Hänen Michaelinsa oli todella se yli­herkkä hermo­ihminen --- jotka lähentelivät runouden ilma­piiriä”, Etelä-Suomi-lehden Ester Kankkunen arvioi.Meri 2015, s. 164.

Kotkan naisväen suosioon Jurkka pääsi koulupoika Gabrielin roolillaan kappaleessa Viimeinen luokka. Jurkka teki roolin myös Helsingissä pariin otteeseen Leo Lähteen­mäen ollessa estynyt. Helsingin Sanomien Sole Uexküll-Gyllenband piti Jurkan vapautuneisuudesta ja eloisuudesta. Vielä tässä vaiheessa Jurkan akilleen­kanta­päänä olivat puutteet äänen­käytössä.Meri 2015, s. 165. Hänen maineensa kiiri, ja häntä kosiskeltiin Tampereen Työ­väen Teatteriin, turhaan. Hän ei lämmennyt myöskään Suomen Kansallis­teatterille.Meri 2015, s. 167.

Jussi Jurkasta tuli isä Kotkan-kaudellaan. Hän oli saattanut näyttelijä Mai-Brit Heljon raskaaksi. Jurkka ja Heljo olivat näytelleet yhdessä komedioissa Viimeinen luokka ja Olemmehan kaksi­kymmentä­vuotiaita, ja lapsi oli saanut alkunsa siinä sivussa.Meri 2015, s. 198. Tulokkaalla oli peräti neljä eri suku­nimeä ennen neljän vuoden ikää: ensin hänellä oli Heljon ensimmäisen avio­puolison suku­nimi. Äitinsä avio­eron jälkeen hän oli Heljo, ja Jurkan isyyden vahvistamisen jälkeen Jurkka. Kun Heljo avioitui uudelleen syksyllä 1954, hän sai luvan siirtää poikansa uuden puolisonsa nimelle.Meri 2015, s. 203.

 Intimiteatteri 

Teatteri­ohjaaja Mauno Manninen oli vahvasti mukana Jurkkien elämässä. Hän oli verkostoitunut sekä Helsingin että Tukholman teatteri­piireihin ja kaavaili omaa teatteriaan.Meri 2015, luku 9, s. –. Lyhyen Kotkan-kautensa jälkeen Jurkka kiinnostui Mannisen perustamasta Intimi­teatterista, jonka peri­aatteena oli palata teatterin alku­lähteille: kirjailijan tekstiin ja näyttelijän­työhön.Pakkanen 1984, s. 201. Jurkka näytteli Intimi­teatterin avajais­näytelmässä Kurittomat vanhemmat Emmi Jurkan esittämän äidin poikaa. Kumpikin piti toistaan uransa parhaana vasta­näyttelijänä.Pakkanen 1984, s. 205.

Jussi Jurkan voittoihin Intimi­teatterissa kuului muun muassa nuori Alving Henrik Ibsenin näytelmässä Kummittelijoita keväällä 1951. ”Jussi Jurkan poikkeuksellisen suuresta lahjakkuudesta ei voi erehtyä. Tuntuu siltä kuin tähän Jurkan taiteilija­perheen kuopukseen, 21-vuotiaaseen nuorukaiseen taiteelliset kyvyt olisivat heijastuneet mahdollisimman onnellisella tavalla”, Aamu­lehden Olavi Veistäjä kirjoitti.Pakkanen 1984, s. 209. Tiina Rinne toimi näytelmän kuiskaajana, ja kertoi tuntemuksistaan yli kuusi vuosi­kymmentä myöhemmin: ”Emmin ja Jussin Kummittelijoita oli hyytävä. --- Se molempien intensiteetti ja yhteis­peli oli jotenkin niin järkyttävä.” Lasse Pöysti puolestaan arvioi 1990-luvulla Kummittelijoiden eräät kohtaukset suomalaisen teatterin huippu­hetkiksi.Meri 2015, s. 190, 191.

Keisari Neron rooliinsa näytelmässä Britannicus Jurkka teki perusteellista pohja­työtä: hän matkusti Roomaan tutustumaan näytelmän alku­lähteisiin.Pakkanen 1984, s. 214. Matkalla olivat mukana myös Mauno Manninen, Emmi Jurkka ja Tiina Rinne. Juna­matkalla Roomasta Venetsiaan Mannisen ja Jussi Jurkan välillä sattui vakava konflikti, joka jätti pysyvän jäljen Mannisen ja Jurkkien väleihin.Meri 2015, s. 211. Britannicus oli taiteellinen triumfi sekä Emmi että Jussi Jurkalle.Meri 2015, s. 219.

Lasse Pöysti ohjasi keväällä 1955 Intimi­teatteriin ranskalaisen huvi­näytelmän Etienne. Jurkan ja Pöystin välit olivat jossain määrin jännitteiset, ja Etiennen harjoituksissa ne jännittyivät entisestään. Seuraavana syksynä Jurkka näytteli niin ikään ranskalaisessa huvi­näytelmässä: André Roussinin Bobosse oli kassa­menestys. Jurkka näytteli Bobossen roolin, ohjauksesta vastasi Vivica Bandler.Meri 2015, s. 237. Jurkan viimeinen näytelmä Intimi­teatterissa oli Agatha Christien trilleri Kymmenen pientä neekeri­poikaa kevät­kaudella 1957. Jurkka sekä ohjasi näytelmän että näytteli pää­roolin. Kappaleesta oli uumoiltu menestystä, mutta se petti odotukset niin kaupallisesti kuin taiteellisestikin. Tällöin työilmapiiri Intimiteatterissa heikkeni.Meri 2015, s. 239.

Muutamasta ohi­lyönnistä huolimatta Intimi­teatterin taiteellinen taso ja katsoja­suosio olivat 1950-luvulla erin­omaisia: Jussi Jurkka ja Toivo Mäkelä ottivat tavakseen ilmoittaa ”suurellisesti”, etteivät he vajaille katsomoille näytellä viitsisikään.Pakkanen 1984, s. 217. Jurkka itse piti Intimi­teatterin vuosiaan uransa tärkeimpinä.Pakkanen 1984, s. 223.

 Suomen Kansallisteatteri 
 1950- ja 1960-luvut 

pienois|pysty|Jussi Jurkka, Tea Ista ja Tauno Palo Kansallis­teatterin Pienellä näyttämöllä Tennessee Williamsin näytelmässä Sopeutumisen aika vuonna 1962
Kun Intimi­teatterin henki ja talous alkoivat heikentyä, Jurkka teki päätöksen siirtyä Suomen Kansallis­teatteriin. Hän oli saanut ensimmäisen tarjouksen Kansallis­teatterista 1955, eikä kaksi vuotta myöhemmin enää empinyt teatterin vaihtoa. Hän näytteli Kansallisessa uransa loppuun, noin neljännes­vuosi­sadan. Vuosina 1956 ja 1957 Jurkka vieraili myös sukunsa nimikko­teatterissa, huone­teatteri Jurkassa.

Jurkan läheisimpiä ystäviä Kansallis­teatterissa olivat edellisen suku­polven suur­näyttelijä Tauno Palo ja hänen puku­huone- ja ikä­toverinsa Pentti Siimes. Jurkka ja Siimes olivat kumpikin luonteeltaan varautuneita, mikä lienee tyypillistä taidokkaille koomikoille.Meri 2015, s. 278. Kansallis­teatterissa Jurkka näytteli tiuhaan Edvin Laineen ohjaamana, ja etenkin 1960-luvulla hän oli ennen kaikkea Laineen näyttelijä.Meri 2015, s. 323. Kaikkiaan Jurkka näytteli noin 20:ssä Laineen ohjaamassa tuotannossa. Toinen Jurkan kanssa paljon työskennellyt ohjaaja oli Jack Witikka: Jurkka näytteli noin kymmenessä hänen ohjaamassaan tuotannossa. Myös Arvi Kivimaa ohjasi Jurkkaa useasti.Meri 2015, s. 444–446.

Jurkan debyytti Kansallis­teatterissa oli Algernon Moncrieffin rooli Oscar Wilden salonki­komediassa Sulhaseni Ernest marras­kuussa 1957. Suulaan Algernonin rooli sopi mainiosti Jurkan näyttelijän­laatuun, mutta hänen puhe­tyylissään alettiin nähdä toistumista. Nuoremmat mies­näyttelijät olivat ottaneet Jurkan esi­kuvakseen ja tämän puhe­tyyli alkoi tarttua heihin.Meri 2015, s. 275. Vaikeasta alusta huolimatta Ernestistä tuli menestys, ja sitä esitettiin vielä 1960-luvun puolellakin.Meri 2015, s. 276.

Jurkalle ominaista vihaista nuorta miestä edusti muun muassa Jimmy Porterin rooli Witikan ohjaamassa teoksessa Nuori viha. Alison Porteria näytteli Tea Ista ja Alisonin ystävätärtä puolestaan Pia Hattara. Nuori viha sai ensi-iltansa tammi­kuussa 1958 ja sitä esitettiin Pienellä näyttämöllä 38 kertaa.Meri 2015, s. 280. Jurkka ja Ista muodostivat yleisön näkö­kulmasta sopivan näyttelijä­parin, vaikka he alkuun näyttelivät toisiaan vastaan ainoastaan Nuoressa vihassa.Meri 2015, s. 281.

Mika Waltarin komedia Miljoona­vaillinki oli 1950-luvun lopun menestys­näytelmä kautta Suomen. Kansallis­teatterin Suurelle näyttämölle sen ohjasi Edvin Laine; esitys­kertoja sille kertyi yli 80. Jurkka näytteli johtajan roolin. Hän teki saman roolin myös Miljoona­vaillingin elo­kuva­versiossa vuonna 1961. Myös Holger Salin ja Pentti Siimes esiintyivät samoissa rooleissa kuin näytelmässä. Koomisista rooleista Jurkan oma suosikki oli virka­mies Valentin de Barroyer ranskalaisessa epookki­komediassa Ihana seikkailu.Meri 2015, s. 286. Syys­kuussa 1960 ensi-iltansa saanutta näytelmää esitettiin yli 70 kertaa. Toivo Särkkä ohjasi näytelmään perustuvan saman­nimisen väri­elo­kuvan kesällä 1962. Elo­kuvassa oli mukana samoja näyttelijöitä kuin Kansallis­teatterissa, esimerkiksi Ruth Snellman, Rose-Marie Precht ja Esa Saario, mutta ei Jussi Jurkkaa.

Iän karttuessa Jurkan roolit alkoivat vaihtua nuorista vihaisista miehistä henkilöihin, jotka olivat jollakin tavoin vaikeita, jopa kieroutuneita. Hänen taiteellisiin voittoihinsa lukeutuu muun muassa Frantz von Gerlachin rooli Wilho Ilmarin ohjaamassa näytelmässä Altonan vangit. Suoritusta luonnehdittiin ”järkyttäväksi” ja se sai poikkeuksellisen paljon palsta­tilaa.Pakkanen 1984, s. 276. Aikalaiset muistelivat Frantzia Jurkan ikimuistoisimpana roolina Kansallisteatterissa.Meri 2015, s. 320. Jurkan harvoihin Shakespeare-tehtäviin kuului Antonius Edvin Laineen ohjaamassa tragediassa Julius Caesar. Antoniuksen suurta puhe­kohtausta on pidetty yhtenä kautta aikain parhaista Shakespeare-tulkinnoista.Pakkanen 1984, s. 278. Julius Caesar esitettiin 29 kertaa vuosina 1959–1960. Nimiroolin näytteli Jalmari Rinne.

Jurkan taiteellisten voittojen sarjaa jatkoi Robespierren rooli Georg Büchnerin vallan­kumous­näytelmässä Dantonin kuolema. Ralf Långbackan ohjaama tuotanto oli Tauno Palon 35-vuotistaiteilijajuhlanäytelmä. Palo itse näytteli ääri­vasemmistolaisen Georges Dantonin roolin. Jurkka oli tehnyt perusteellista pohja­työtä myös tätä näytelmää varten.Meri 2015, s. 321. Syksyn 1964 tapaus oli Rolf Hochhuthin näytelmä Sijainen. Toisen maailman­sodan aikaisia juutalais­vainoja käsittelevä teos oli puhuttanut ympäri Eurooppaa. Kansallis­teatterille näytelmän sovittivat Edvin Laine ja Arvi Kivimaa. Heidän tulkintaansa arvosteltiin liian sentimentaaliseksi. Jurkka näytteli ihmis­kokeita tekevää yli­lääkäriä ja sai kautta kriitikko­kunnan erin­omaiset arvostelut intensiivisestä luonne­tutkielmastaan, joka pysyi tyyli­lajissaan ja onnistui välttämään turhan tunteilla mässäilyn.Meri 2015, s. 328.

Quentinin rooli Arthur Millerin näytelmässä Jälkeen syntiin­lankeemuksen oli Jurkalle psyykkisesti raskas. Jurkan rooli­hahmo on näyttämöllä lähes­tulkoon läpi koko esityksen, ja näyttelijöitä on runsaan­puoleisesti. Näytelmään kuuluvat muun muassa Quentinin vanhemmat, joita Kansallis­teatterin tuotannossa tulkitsivat Rauha Rentola ja Helge Herala, sekä vaimot, joita tulkitsivat Tea Ista, Kyllikki Forssell ja Asta Backman. Kriitikko Sole Uexküll kehui Jurkan tulkinnan älyllisyyttä ja kirkkautta. ”Merkittävintä Jussi Jurkan Quentinissa on kai se, että hänen etsintänsä ja itsensä kuuntelu on niin polttavan rehellistä…”, Uexküll analysoi.Meri 2015, s. 329, 330.

Marras­kuussa 1966 sai ensi-iltansa puolalainen farssi Tango, jossa Jurkka teki Arturin roolin. Näytelmää esitettiin ensin Pienellä näyttämöllä, mutta hyvän menestyksensä johdosta se siirrettiin lopulta Suurelle näyttämölle. Esitys­kertoja kertyi yli 150 ja katsojia noin .Meri 2015, s. 334. Waltarin veijari­näytelmä Omena putoaa esitettiin Kansallis­teatterissa nimellä Nyt putoaa omena syksyllä 1968. Jurkka näytteli keskeisen Ventti-Villen roolin. Näytelmästä tuli menestys, jota esitettiin yli 60 kertaa. Unkarilaisessa komediassa Tótin perhe Jurkka näytteli tarkalla otteellaan majurin roolin.Meri 2015, s. 336, 337. Näytelmä sai ensi-iltansa tammi­kuussa 1969 ja muodostui varsin suosituksi.

Jurkka oli 1960-luvun kuluessa mukana viidellä teatteri­kiertueella, joista neljällä Laineen ohjaamana. Kiertueiden näytelmiin kuului muun muassa Mika Waltarin komedia Myöhästynyt hääyö.Meri 2015, s. 446.

Jurkan taiteellinen menestys näkyi myös tili­kukkarossa. Hän oli vuonna 1962 Suomen toiseksi eniten ansaitseva näyttelijä: hänen vuosi­tulonsa oli noin . Vuoden 2019 rahan­arvon mukaan summa vastaa noin .

 1970- ja 1980-luvut 

1970-luku oli Jurkalle ammatillisesti hajanaisempi kuin edelliset vuosi­kymmenet. Vapun alla 1972 Kansallis­teatterissa sai ensi-iltansa laulu­näytelmä Tukki­joella. Se esitettiin Suomalaisen Teatterin sata­vuotis­juhlan kunniaksi. Pari­kymmentä vuotta aiemmin Jurkka oli tehnyt näytelmässä vaatimattoman sivu­osan, tällä kertaa hän näytteli pää­roolin suur­talon­poika Pietolana. Pietolan isäntä on leski­mies, joka asuu maa­tilallaan tyttärensä kanssa. Tila on rappiolla isännän saamattomuuden takia. Jurkka rakensi Pietolastaan eteenpäin pyrkivän miehen, joka innostuneisuudestaan huolimatta ei saa mitään aikaiseksi, ja hänen tulkintaansa ihastuttiin. Pietolan tytärtä näytteli Aila Arajuuri. Tuotannon ohjasi vierailevana ohjaajana Vili Auvinen.Meri 2015, s. 393, 394. Sitä esitettiin aina vuosi­kymmenen loppuun asti yhteensä 343 kertaa. Katsojia se sai yli .

Pietola osoittautui hahmoksi, josta Jurkka saattoi ammentaa myös elo­kuvissa ja televisiossa. Matti Kassilan ohjaamassa rillumarei-laji­tyyppiä lämmittelevässä komediassa Meiltähän tämä käy (1973) Jurkka teki ronskein vedoin pontikan­keittäjä Nestorin roolin erään­laisena muunnelmana Pietolan isännästä. Mainos­television viihde­ohjelmassa Yllätys, yllätys (1973) Jurkka näytteli Römpän ukkoa. Hahmo oli ruudussa vain jokusen minuutin, mutta siitä tuli kuuluisin Jurkan tekemistä rähjäisistä äijä­tyypeistä. Römpän ukko muistettiin vielä vuosien päästä.Meri 2015, s. 394, 395.

Syys­kaudella 1972 Jurkalla oli rooli muun muassa kirje­näytelmässä Nuori Ida Aalberg; näytelmää esitettiin noin 50 kertaa ja siitä tehtiin oma versionsa televisioon vuonna 1974.

Uransa myöhäis­vaiheessa Jurkka ei enää varsinaisesti viihtynyt Kansallis­teatterissa, mutta pysyi siellä, kun näkö­piirissä ei ollut parempaakaan vaihto­ehtoa.Pakkanen 1984, s. 293. Hän saavutti merkittäviä taiteellisia voittoja 1970-luvun puoli­välissä esimerkiksi Edgarin roolissaan August Strindbergin näytelmässä Kuoleman­tanssi. Edgar oli mestarillisesti tulkittu, vaikka näytelmä kokonaisuudessaan jäi heiveröiseksi.Meri 2015, s. 410. Vuosi­kymmenen jälki­puoliskolla Jurkka sai edelleen isohkoja rooli­tehtäviä. Esko Elstelän ohjaama unkarilainen näytelmä Viimeistä seuraava yö huhti­kuussa 1976 oli vuosi­kausiin ensimmäinen tuotanto, jossa Jurkalla oli sivu­rooli.Meri 2015, s. 411. Marton László ohjasi syys­kaudella 1979 Shakespearen komedian Mitta mitasta. Jurkka näytteli Angelon roolin ja onnistui jälleen kerran. Angelo on komedian konna ja keskeinen antagonisti. Näytelmä kokonaisuudessaan sai tylyt lehdistö­arviot.Meri 2015, s. 412. Kassa­virran se kuitenkin pani liikkeeseen: esityksiä oli lähes 50 ja katsojia noin .

1980-luvulla Jurkka esiintyi kahdessa Kansallis­teatterin ensi-ilta­näytelmässä. Syksyllä 1980 hänellä oli Aksel Someron rooli Maria Jotunin komediassa Kultainen vasikka. Ohjelmistossa oli edelleen myös Minna Canthin Papin perhe, joka oli saanut ensi-iltansa syys­kaudella 1978; Jurkka näytteli siinä pastori Valtarin roolin.Meri 2015, s. 428. Jurkan sairastaman syövän takia esityksiä piti rytmittää hoito­jaksojen mukaan. Jurkka ei halunnut sytostaatti­hoitoa, sillä se olisi johtanut hiusten menettämiseen. Hän ei myöskään aina noudattanut lääkäreiden neuvoja. Röntgen­kuvien mukaan säde­hoidot olivat tehonneet, mutta lääkärit kielsivät auringon­oton. Lomallaan Portugalissa Jurkka oli kuitenkin koko ajan auringossa.Meri 2015, s. 432. Jurkan näyttelijän­testamentiksi jäi Antonio Salierin rooli Peter Shafferin näytelmässä Amadeus syksyllä 1981. Rooli­suoritus oli sekä taiteellinen että kaupallinen menestys.Pakkanen 1984, s. 296, 298. Tosin aivan viimeisessä esityksessä kuukautta ennen kuolemaansa Jurkan voimat olivat jo ehtyneet.Meri 2015, s. 437. Amadeusta esitettiin vielä vuosia Jurkan kuoleman jälkeen. Salierin esittäjäksi siirtyi Ismo Kallio.

 Radioteatteri 

Jussi Jurkka näytteli myös Radioteatterissa. Hänellä oli rooleja muun muassa kuunnelmissa Lordi Arthur Savilen rikos (1961) ja Välskärin kertomukset (1974–1975). Vaikka Jurkan omin­takeinen puhe­ilmaisu kavensi hänen työskentely­mahdollisuuksiaan radiossa, rooleja kertyi kymmenittäin vuodesta 1951 aina vuoteen 1977.Meri 2015, s. 414.

 Elokuvat 

pienois|350px|Jussi-voittajat vuodelta 1959, Jussi Jurkka kolmantena vasemmalta.
Jussi Jurkka näytteli 25 teatteri­elo­kuvassa vuosina 1948–1961, kun suomalainen elo­kuva eli niin sanottua studio­kauttaan. 1970-luvulla hän esiintyi kuudessa elo­kuvassa. Jurkan elo­kuva­taiteellinen esikuva varsinkin alku­aikoina oli ranskalainen Jean Marais.Meri 2015, s. 241. Vaikka elo­kuva­taide kiinnosti Jurkkaa, hän ei arvostanut sitä liki­mainkaan yhtä paljon kuin teatteri­a. Teatteri­lavalla näyttelijä hallitsi tilaa ja esitystä ja oli vastuussa näytöksen onnistumisesta. Elo­kuvissa ohjat olivat kuvaajien, leikkaajien ja ohjaajan käsissä. Useat näyttelijät eivät edes käyneet katsomassa omia elo­kuviaan.Meri 2015, s. 253.

Jurkka näytteli usein draamaelokuvissa ja melo­draamoissa. Hänen rooli­hahmonsa joutuivat perimmäisten kysymysten ääreen: usein kyse oli elämästä ja kuolemasta. Useat Jurkan tulkitsemat roolihahmot tekivät henki­rikoksen, joutuivat sellaisen uhriksi tai tekivät itse­murhan. Eräissä elo­kuvissa hänen hahmonsa romanttisen rakkauden kohteille kävi kalpaten, kuten Morsiusseppeleessä (1954). Kevyempää draamaa edustavat roolit Aino Räsäsen kartano­romanttisen Helena-sarjan kirjoihin perustuvissa elo­kuvissa. Jurkalla oli rooli myös kolmessa Väinö Linnan teksteihin perustuvassa teoksessa.

Jurkka oli jo lapsuudessaan mukana kahdessa elo­kuvassa. Vuonna 1940 hän oli sisarensa kanssa osana lapsilaumaa isänsä ohjaamassa musiikki­hupailussa Eulalia-täti ja samana vuonna hänellä oli pieni sivu­osa juoksu­poikana Hugo Hytösen komediassa Ketun­häntä kainalossa.Meri 2015, s. 242. Elo­kuvista kumpikin on säilynyt jälki­polville, mutta niitä ei ole esitetty televisiossa.

Jurkan ammattimainen valko­kangas­ura alkoi vuonna 1948 kreditoimattomalla Pertin roolilla Ville Salmisen ohjaamassa draamassa Irmeli, seitsen­toista­vuotias. Jurkan ensimmäinen merkittävä rooli oli Junkkerin Arttu Lasse Pöystin ohjaamassa kartano­draamassa …ja Helena soittaa (1951). Hän esitti saman roolin myös kahdessa myöhemmässä Helena-sarjan kuvauksessa. Rehti ja reipas Arttu ei ollut Jurkalle tavan­omainen osa; hänen rooli­tyypikseen muotoutui pikemminkin moni­mutkainen ja sairaalloisen herkkä nuorimies.Meri 2015, s. 250. Vuonna 1952 Jurkka teki pääroolin Aarne Tarkaksen rikos­elo­kuvassa Yö on pitkä. Kriitikot ylistivät hänen suoritustaan heikko­tahtoisena nuorukaisena. Hannu Lemisen melo­dramaattisessa epookki­elo­kuvassa Morsius­seppele (1954) Jurkka näytteli mies­pää­osan Aino-Maija Tikkasen vasta­näyttelijänä. Elo­kuvassa Jurkan näyttelemä yläluokan nuorukainen rakastuu Tikkasen näyttelemään maalais­tyttöön, mutta epäsäätyinen rakkaus päättyy traagisesti.

Jurkan tunnetuin elo­kuva­tehtävä lienee luutnantti Lammio Edvin Laineen ohjaamassa elo­kuvassa Tuntematon sotilas (1955). Elo­kuva sai miljoonittain katsojia, ja sen näyttelijät jäivät pitkäksi aikaa rooliensa vangeiksi. Myös näyttelijä Jussi Jurkka ja fiktiivinen luutnantti Lammio samaistettiin toisiinsa. Erään kerran Jurkka joutui ikävään väli­kohtaukseen Lammio-roolinsa takia.Meri 2015, s. 254.

Jack Witikan elo­kuvassa Silja – nuorena nukkunut (1956) Jurkan vasta­näyttelijänä oli Heidi Krohn. He olivat näytelleet parina ensimmäisen kerran Tähtisilmässä (1955). Laineen melo­draamassa Musta rakkaus Jurkka teki mies­pää­osan mielen­vikaisena Paulina vasta­näyttelijättärenään Eeva-Kaarina Volanen. Vuonna 1959 Jurkka sai mies­sivu­osan Jussi-palkinnon agitaattori Puntar­pään roolistaan Matti Kassilan elo­kuvassa Punainen viiva. Jurkan elo­kuva­rooleista muistettava on myös rattopoika Brunon osa Kassilan rikos­klassikossa Komisario Palmun erehdys (1960).

Jurkan komedia­tehtäviä olivat muun muassa taiteilijan rooli Matti Oraviston elo­kuvassa Tähtisilmä, miespääosa lasitaiteilijana Kassilan elokuvassa Lasisydän (1959), vävyn rooli Laineen elo­kuvassa Myöhästynyt hääyö (1960) ja johtaja Vilhelmin osa Toivo Särkän elo­kuvassa Miljoona­vaillinki (1961). Valta­osa Jurkan elo­kuva­rooleista oli niin sanottua ”parempaa väkeä”. Köyhän kansan miehiä edusti muun muassa Siukolan rooli Laineen elo­kuvassa Akseli ja Elina (1970). Niin ikään vuonna 1970 Jurkka näytteli pää­majoitus­mestaria Kassilan sotadraamassa Päämaja, ja sai erin­omaisia arvioita rooli­suorituksestaan. Hän voitti toisen Jussi-palkintonsa yhteisesti rooleistaan Päämajassa ja Akselissa ja Elinassa. Jurkan viimeisten vuosien rooleihin lukeutuu poliisin osa Laineen elo­kuvassa Viimeinen savotta (1977).

 Televisiotyöt 

Televisio alkoi valloittaa Suomea 1950-luvun puoli­välin jälkeen. Se vaikutti osaltaan elo­kuva­tuotannon hiipumiseen seuraavan vuosi­kymmenen alussa, mutta myös tarjosi uusia mahdollisuuksia näyttelijöille. Alussa lähetykset olivat suoria ja ne toteutettiin alkeellisella yhden kameran tekniikalla. Niitä ei tallennettu, sillä kuva­nauhureita ei ollut. Voimakkaasti teatteri­taiteeseen suuntautunut Jussi Jurkka ei juurikaan kiinnostunut uudesta viestintä­kanavasta. Emmi Jurkka ja Sakari Jurkka sitä vastoin oivalsivat sen tarjoamat mahdollisuudet. Mainos-TV alkoi esittää Teatteri Jurkan näytös­kappaleita suorina lähetyksinä. Jussi Jurkan ensimmäinen televisio­rooli oli fennomaani Jonas Castrén näytelmässä Ida Aalbergin ja Lauri Kivekkään häät (1960). Ensi­esiintymistä seurasi kymmenittäin rooleja Mainos-TV:n ja Yleis­radion tuotannoissa. Jurkka näytteli muun muassa Tauno Paloa vastaan komediassa Omena putoaa. Pari­valjakko Palo–Jurkka oli osoittanut taiteellisen voimansa Kansallis­teatterissa.Meri 2015, s. 353.

Vuonna 1965 Emmi, Sakari ja Jussi Jurkka näyttelivät Mainos-TV:n sarjassa Asemahotelli. Sarjasta tuli lopulta kymmen­osainen. Aarne Tarkas ohjasi marras­kuussa 1967 televisio­sovituksen näytelmästä Köysi, jossa Jussi Jurkka oli ollut mukana Intimi­teatterin-vuosinaan. Jurkkaa kiinnosti mahdollisuus näytellä Rupert Cadellin rooli, joka Intimi­teatterissa oli langennut Toivo Mäkelälle.Meri 2015, s. 356. Huhti­kuussa 1968 esitettiin Jurkka-show, jossa Jussi Jurkalla oli useita rooleja. Touko­kuussa oli vuorossa Eila Peit­salo -show. 1970-luvulle tultaessa Jurkan televisio­työt alkoivat harveta, mutta tunnetuin oli vielä edessä: vuonna 1979 Jurkka näytteli MTV:n suositussa Parempi myöhään… -sketsisarjassa. Hänen repliikkinsä ”hyvää ötyä” muodostui lentäväksi lauseeksi.Meri 2015, s. 448.

Suomalaisia elo­kuvia esitettiin televisiossa jo 1950-luvulta alkaen. Jurkan näyttelemistä elo­kuvista …ja Helena soittaa sai televisio­ensi-iltansa syys­kuussa 1962. Katsojia tilastoitiin noin . Morsius­seppele ensi­esitettiin koti­katsomoissa marras­kuussa 1966, jolloin televisio­vastaan­ottimien määrä oli huomattavasti suurempi. Elo­kuva sai noin miljoona katsojaa.

 Yksityiselämä 

Jussi Jurkan ensimmäinen avio­puoliso oli näyttelijä Maikki Länsiö (1932–1996). Myös heidän tyttärensä Laura Jurkka (s. 1958) on näyttelijä. Jurkan toinen aviopuoliso oli näyttelijä Arja Pessa (1943–2015). Kumpikin avio­liitto päättyi eroon. Jurkka itse totesi avio­liitoistaan ironisesti, ettei hän ”koskaan mennytkään naimisiin, hänet vietiin molemmilla kerroilla”.

Julkisuudessa Jussi Jurkka viihtyi vain sen verran kuin oli tarpeen hänen ammattinsa kannalta. Erottuaan Pessasta 1970-luvun alussa hän jätti julkisuuden lähes tyystin.Pakkanen 1984, s. 280, 281.

 Runeberginkatu 

Jussi Jurkka asui lukemattomissa eri asunnoissa lapsuus- ja nuoruus­vuosinaan. Ollessaan aviossa Länsiön kanssa hän muutti isohkoon perhe­asuntoon Töölön Runeberginkadulle. Koti­apulaiset eivät vaihtuneet yhtenään kuten Jurkan lapsuuden­kodissa: keskisuomalainen neiti Tammimetsä toimi pitkään kolmi­henkisen perheen koti­hengettärenä.Meri 2015, s. 308. Avio­eronsa jälkeen Jurkka lunasti Runebergin­kadun-asunnon omiin nimiinsä. Hän asui siinä myös Pessan kanssa, ja jäi siihen erottuaan Pessasta. Toisen avio­eronsa jälkeen Jurkka ei tuntenut tarvetta remontoida asunnosta pieleen menneen avio­liiton muistoja, kuten oli tapahtunut edellisen eron yhteydessä.Meri 2015, s. 375.

 Kuolema 

Jurkka oli ketju­polttaja. Alkoholia hän käytti harkiten, koska halusi käyttäytyä julkisilla paikoilla asiallisesti. Sen sijaan runsas alkoholin­käyttö koti­oloissa oli koitua kohtalokkaaksi: henkisesti kuormittava työ ja epäterveet elämän­tavat johtivat terveydellisiin ongelmiin 1970-luvulla. Jurkalla diagnosoitiin haima­tulehdus, minkä jälkeen hän luopui alkoholista. Hänellä oli vakavia ongelmia myös vatsa­happojen kanssa.Meri 2015, s. 378, 379.

Jurkalla todettiin keuhkosyöpä alku­vuodesta 1981. Hän pyrki jatkamaan teatteri­työtään mahdollisimman normaalisti ja piti sairautensa suhteen matalaa profiilia. Viimeiset viikkonsa Jurkka vietti sairaalassa. Hän kuoli syöpään pitkänä­perjantaina 1982.Meri 2015, s. 441. Jurkan siunaus­tilaisuus oli koruton; mukana olivat hänen lapsensa ja sisaruksensa. Myös Jurkan viimeiseksi jäänyt nais­ystävä Outi Pakkanen oli paikalla. Jurkkien sukuhauta on Hietaniemen hautausmaan uurnalehdossa.

 Valikoitu rooliluettelo 

 Intimiteatteri Vuosi Näytelmä Rooli 1950  Kurittomat vanhemmat  Michel 1951  Kummittelijoita  Osvald Alving Britannicus  Nero 1952  Karjalan kuningas  Lemmes 1953  Porvari aatelis­miehenä  Cléonte 1955  Etienne  Etienne Bobosse  Bobosse

 Suomen Kansallisteatteri Vuosi Näytelmä Rooli 1957  Sulhaseni Ernest  Algernon Moncrieff 1958  Nuori viha  Jimmy Porter 1959  Julius Caesar  Marcus Antonius 1960  Ihana seikkailu  Valentin de Barroyer 1962  Altonan vangit  Frantz von Gerlach 1963  Dantonin kuolema  Robespierre 1964  Sijainen  tohtori 1966  Tango  Arthur 1968  Nyt putoaa omena  Ventti-Ville 1969  Tótin perhe  majuri 1972  Tukki­joella  Pietola Nuori Ida Aalberg || Lauri Kivekäs
|-
| 1974 || Kuoleman­tanssi || Edgar
|-
| 1978 || Papin perhe || pastori Henrik Valtari
|-
| 1979 || Mitta mitasta || kreivi Angelo
|-
| 1981 || Amadeus''  Antonio Salieri

 Valikoitu filmografia 

Kokoillan teatterielokuvat

 Vuosi Nimi Rooli 1940  Ketunhäntä kainalossa  IikkaMeri 2015, s. 446. 1948  Irmeli, seitsentoistavuotias  Pertti 1949  Kanavan laidalla  Esko 1951  …ja Helena soittaa  Arttu Eero Junkkeri 1952  Yö on pitkä  pankkivirkailija Jussi Virta 1953  Kolmiapila  Janne 1954  Kovanaama  toinen vanki Morsiusseppele  Allan Smith, ylioppilas Laivaston monnit maissa  Pentti, huolto­aseman johtajan poika 1955  Tähtisilmä  taiteilija Lauri Raunio Tuntematon sotilas  Lammio Sankarialokas   Näkemiin Helena  Arttu Junkkeri 1956  Ratkaisun päivät  vänrikki Veikko Lepistö Rintamalotta  Erik Vuori Silja – nuorena nukkunut  Armas
Lähde: 

 Vuosi Nimi Rooli 1956  Jokin ihmisessä  Kauko 1957  Kuriton suku­polvi  Galileo ”Kali” Vara­vaara Pää pystyyn Helena  Arttu Junkkeri Musta rakkaus  Pauli Haantie 1958  Verta käsissämme  Viktor Aaltona 1959  Punainen viiva  agitaattori Puntarpää Lasisydän  lasi­taiteilija 1960  Myöhästynyt hääyö  Otto Mäkinen, vävy Komisario Palmun erehdys  Bruno Rygseck 1961  Miljoonavaillinki  Vilhelm, Imu­paine­puristin Oy:n johtaja 1970  Akseli ja Elina  Aarne Siukola Pää­maja  päämajoitusmestari A. F. Airo 1973  Meiltähän tämä käy  Ruutanan­suon Nestori Pohjan­tähti  Aarne Siukola 1976  Luottamus  Gunnar Castrén 1977  Viimeinen savotta  poliisi Karisiira

Ääninäyttelijänä

 Valikoituja televisio- ja radiorooleja 

 Televisio Vuosi Ohjelma Rooli 1960  Ida Aalbergin ja Lauri Kivekkään häät  Jonas Castrén 1962  Huivi  Yates 1963  Omena putoaa  Ventti-Ville 1965  Asemahotelli  Oiva Toivo 1967  Köysi  Rupert Cadell 1968  Jurkka-show  useita 1974  Nuori Ida Aalberg  Lauri Kivekäs 1979  Norjasta ostettu posliinitonttu  Mafia Parempi myöhään…  useita 1982  Vainajan vaivat  Matin isä
Lähde: Meri 2015, s. 447, 448.Meri 2015, s. 449, 450.

 Radio Vuosi Kuunnelma Rooli 1951  Kahle kirpoaa  Jacob Hambach 1955  Kummittelijoita  Osvald Alving 1956  Suuri Mozart  Mozart 1960  Katarina, kaunis leski || luutnantti Schildt
|-
| 1961 || Olviretki Schleusingenissa || Patrik
|-
| 1962 || Karamazovin veljekset || Ivan Karamazov
|-
| 1966 || Caligula || Caligula
|-
| 1970 || 10 päivää jotka järisyttivät maailmaa || Kerenski
|-
| 1971 || Metsähiisi || Serebrjakov
|-
| 1975 || Välskärin kertomukset''  Kaarle X Kustaa

 Lähteet 







 Viitteet 

 Aiheesta muualla 




Luokka:Suomalaiset näyttelijät
Luokka:Jussi-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1930 syntyneet
Luokka:Vuonna 1982 kuolleet