Eila Roine

{{Näyttelijä
| nimi = Eila Roine
| kuva = Eila Roine 2004.jpg
| kuvankoko = 
| kuvateksti = Eila Roine vuonna 2004.
| koko nimi = Eila Orvokki Auvinen
| syntymäaika = 
| syntymäpaikka = Turku
| kuolinaika = 
| kuolinpaikka = Tampere
| ammatti = näyttelijä
| puoliso = 
| lapset = Tommi Auvinen  Janne Auvinen
| vanhemmat = Eero Roine
| sukulaiset = Esko Roine   Liisa Roine 
| muut nimet = Eila Auvinen 
| aktiivisena = 
| merkittävät roolit = {{Lista|
MaijaSuutarin tyttäret
ElinaTäällä Pohjantähden alla
MadameRakkaita pettymyksiä rakkaudessaKaijaHeikki ja KaijaHelmiRintamäkeläisetEila-mummiPikku Kakkonen}}
| palkinnot = 
| allekirjoitus = -
| kotisivu = -
| imdb = 0737671
| elonet = 224800
| amg = 917488
| tietokanta-os = 
| tietok-nimi = 
}}
Eila Roine (oik. Eila Orvokki Auvinen, o.s. Roine; 26. marraskuuta 1931 Turku – 8. joulukuuta 2025 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Roine aloitti näyttelemisen Eino Salmelaisen ilta­näyttelijä­koulussa vuonna 1949. Elämän­työnsä hän teki Tampereen Työväen Teatterissa, jossa hän oli kiinnitettynä vuodet 1951–1994 ja sen jälkeen vierailijana.

Roine profiloitui eritoten todentuntuisten hahmojen tulkitsijana, mutta myös rytmitajuisena komediennena. Vahvaa realismia edustavat muun muassa Elinan ja Alman roolit Täällä Pohjantähden alla -trilogiasta sovitetuissa näytelmissä. Komediaa Roine teki muun muassa Elizana näytelmässä Pygmalion ja Leonardana näytelmässä Rakkautta ja magiaa äidin keittiössä, jossa realismiin yhdistetään maagisia aineksia. Läpimurtonsa Roine teki Maijan osassa komediassa Suutarin tyttäret. 

Realismi seurasi Roinetta myös televisioon, jossa hän näytteli suorissa studiolähetyksissä vuodesta 1961 alkaen. Televisiodebyyttinä oli Kaijan osa sarjanäytelmässä Heikki ja Kaija, jonka päätyttyä Roine näytteli Helmiä 1970-luvun sarjassa Rintamäkeläiset. Sarjojen tyyliä on kutsuttu kahvipöytärealismiksi, ja niiden fiktiivinen maailma oli niin todentuntuista, että Roine sekoitettiin toisinaan roolihahmoihinsa. Roine näytteli niin ikään sarjoissa Sirkuspelle Hermanni ja Kotikatu.

Teatterissa Roineelle oli tärkeää ensemble, ja koska hän kuului taiteellisesti laadukkaaseen kokoonpanoon, hänen ei ollut koskaan tarve vaihtaa teatteria.

Roineen elokuvaroolit olivat yleensä pieniä, mutta säväyttäviä, kuten tragikomediassa Juoksu­haudan­tie (2004). Uransa myöhäisvaiheessa Roine näytteli myös lastenelokuvissa.

Vuosina 1996–2013 Roine toimi lasten­ohjelma Pikku Kakkosen juontajana, ”Eila-mummina”. Hän juonsi Pikku Kakkosen viimeistä kertaa 11. syys­kuuta 2013.

Roine sai teatteri­neuvoksen arvonimen vuonna 1995. Vuonna 2006 tasavallan presidentti myönsi hänelle Pro Finlandia -mitalin. Vuonna 2018 hänet promovoitiin Tampereen yli­opiston kunnia­tohtoriksi.

 Varhaislapsuus Turussa 
Eila Roine syntyi Eero Roineen ja Sylvi Raunion esikoiseksi. Hänen jälkeensä syntyivät Olavi Roine, Liisa Roine ja Esko Roine. Liisa ja Esko ryhtyivät näyttelijöiksi, Olavi valitsi toisin, vaikka teatterinjohtaja Eino Salmelainen kävi henkilökohtaisesti pyytämässä häntä Thalian palvelukseen.Heikkinen, s. 37 ja 107 Eero Roine oli turkulaisen suutarimestari Erik Roineen ja Emilia Vuorisen esikoispoika.Heikkinen, s. 21Teatterin maailma 1950, s. 339 Sylvi Annaliisa Raunio oli turkulaisten harrastajanäyttelijöiden Antti ja Amanda Raunion tytär. Antti Raunio oli varsinaiselta ammatiltaan räätälimestari. Sylvi Raunio toimi Turun Työväen Teatterissa avustajana 1920-luvulla, jolloin hän tutustui samassa teatterissa iltanäyttelijänä työskennelleeseen Eero Roineeseen. Pariskunta avioitui keväällä 1931, ja Eila syntyi seuraavana syksynä Heidekenin synnytyssairaalassa. Sylvi jätti teatterityönsä seuraavana vuonna.Heikkinen, s. 25–28 Eero Roine jätti kaupanhoitajan työnsä 1933 ja ryhtyi ammattinäyttelijäksi. Aikakausi johon Eila syntyi, oli levoton talouslamoineen ja Lapuan liikkeineen.Heikkinen, s. 32–34

 Muutto Tampereelle 
Roineen nelihenkinen perhe muutti Tampereelle 1936, kun Eero Roine oli kiinnitetty Tampereen Teatteriin. Hän vaihtoi jo seuraavana vuonna Tampereen Työväen Teatteriin, johon Eila kiinnitettiin neljätoista vuotta myöhemmin.Heikkinen, s. 37 ja 49 Lapset sopeutuivat Tampereeseen nopeammin kuin vanhempansa, mutta kesät vietettiin Turussa.Heikkinen, s. 41 ja 50 Turun kesistä jäi Eilan mieleen lopulta vahvin lapsuudenmuisto, toki hän muistaa joitain näkemiään teatteriesityksiäkin 1930-luvun lopulta.Heikkinen, s. 60–61

Saapuessaan Tampereelle Roineiden perhe majoittui aluksi vaatimattomaan puutalokotiin Pinninkadulle. Myöhemmin he siirtyivät asumaan juuri valmistuneeseen modernimpaan asuntoon Voiman talossa, joka sijaitsi Hämeenkadun ja Aleksanterinkadun risteyskohdassa. Vaikka Roine myöhemmin tuli tunnetuksi vahvana tamperelaisuuden edustajana, säilyi Turku aina merkityksellisenä osana hänen identiteettiään. Hän luonnehti tamperelaisia suoraselkäisiksi ja luotettaviksi ihmisiksi, jotka solmivat ystävyyssuhteensa harkiten mutta sitäkin lujemmin. Hän tunnisti itsessään samat piirteet.

Talvisodan aikana Sylvi Roine lähti kolmen lapsensa kanssa Sääksmäelle pommituksia pakoon. Eero Roine lähti rintamalle.Heikkinen, s. 70 Jatkosodan aikana Neuvostoliitto ei pommittanut Tamperetta, joten perheen ei tarvinnut lähteä evakkoon. Eero Roine esiintyi Tampereen Työväen Teatterin rintamakiertueilla, ja oli sangen pidetty näyttämötaiteilija myös sotarintamalla. Sodan päättymisen aikoihin perheeseen syntyi kuopus Esko.Heikkinen, s. 85 ja 89

Eilalle näyttelijän ura oli itsestäänselvyys, mutta elämän varhaisimpien vuosien teatterileikit jäivät leikkimättä. Kerran ennen sotaa Eila olisi tahtonut mukaan kaupunginosansa lasten teatteritouhuihin, mutta touhuja päsmäröinyt Pentti-niminen poika ei ollut suopea tytön aikeille. Toisen maailmansodan vuosina Eila esiintyi monet kerrat Tampellan Juhlatalossa. Hän muun muassa lauloi kuuromykkien joulujuhlassa. Hän kasvoi monenlaisten ihmisten parissa, joten ihmisten erilaisuus oli hänelle arkea, sitä ei tarvinnut koskaan alleviivata. Eila sai perustusta teatteriuralleen kuuntelemalla vanhempien naisten juttuja saunoissa ja Turun toreilla, ja niistä hän ammensi aineksia ensimmäiseen omaan ohjelmanumeroonsa, joka muistutti suurelta osin stand up -komiikkaa. Kertomiaan juttuja Roine kuvaa elämäkerrassaan suorastaan kamaliksi.Heikkinen, s. 91–92 ja 99

 Tyttölyseosta Salmelaisen teatterikouluun 
Eila Roine sai Tampereen Tyttölyseon päästötodistuksen 31. toukokuuta 1949. Eero Roineen mielestä todistuksella oli turha hakea muualle kuin teatteriin. Mutta eipä hänen esikoisensa muualle haikaillutkaan.Heikkinen, s. 104–105 Eino Salmelainen aloitti näyttelijäkurssit Tampereella 1949, ja Eila kuului koulun ensimmäisiin oppilaisiin.Heikkinen, s. 110 Salmelaisen koulun merkittävä opettaja Salmelaisen itsensä ohella oli Ester Naparstok, useissa suurkaupungeissa työskennellyt koreografi.Heikkinen, s. 112

Eila Roine sai opiskeluvuosinaan sivuosan Hannes Häyrisen ohjaamassa satunäytelmässä Lintu Sininen. Häyrisen ohjausmenetelmät ja tapa antaa kritiikkiä olivat nuorelle näyttelijäntaimelle osin vaikeasti sulateltavia, ja asiaan puututtiin. Roineen osasuoritus huomioitiin näytelmän kritiikeissä adjektiivilla "sirkeä".Heikkinen, s. 114–117

Syyskaudella 1950 Roine toimi Tampereen Työväen Teatterin iltanäyttelijänä. Hänellä oli pieni rooli näytelmässä Villilintu. Merkittävämpi rooli oli Kertun osa Hella Wuolijoen kirjoittaman Niskavuoren Hetan kantaesityksessä 16. marraskuuta. Salmelaisen ohjaamaa näytelmää esitettiin 33 kertaa. Kerttu on Hetan tytär, ihmisarka ja ujo. Roineen suoritus vakuutti sekä Wuolijoen että Salmelaisen. Hetaa ja tämän puolisoa Akustia näyttelivät Bertta Tammelin ja Toivo Mäkelä. Tammelinin suoritus oli niin vahva, että se aiheutti yleisössä odottamattomia reaktioita. Kertun sisaruksia näyttelivät Sirkka Lehto ja Sakari Jurkka.Heikkinen, s. 123–124

 Tampereen Työväen Teatterin harjoittelijana 
Keväällä 1951 Roine aikoi hakea Suomen Teatterikouluun, mutta Salmelainen halusi pitää hänet Tampereen Työväen Teatterissa. Hän sai näyttelijäharjoittelijan paikan ja lupauksen saada saman näyttelijänopin, kuin mitä Teatterikoulu kykeni antamaan.Heikkinen, s. 127 Samana vuonna Roine teki ensimmäisen elokuvaroolinsa, Sohvi Tuomaantyttären. Elokuva oli Wilho Ilmarin ohjaama komedia Pitkäjärveläiset ja Sohvi oli pieni sivuosa, joka oli Roineelle jo teatterista tuttu. Vuonna 1955 Roine näytteli sivuroolin Roland af Hällströmin elokuvassa Poika eli kesäänsä ja 1957 hänellä oli avustajatason tehtävä Edvin Laineen synkässä draamassa Musta rakkaus.Heikkinen, s. 130

Teatterissa Roine näytteli Maitotyttöä August Strindbergin symbolistisessa draamassa Aavesonaatti ja sai kriitikoilta erittäin hyviä arvioita. Hänellä oli Pirkon osa Minna Canthin murhenäytelmässä Anna Liisa, mutta kriitikoiden mielestä hän ei ollut vielä riittävän taitava vaativaan rooliin. Nimiosan teki Irma Seikkula.Heikkinen, s. 17, 131–132 Harjoittelijakaudellaan Roine näytteli myös Nikolai Gogolin komediassa Reviisori. Hänen roolinaan oli Avdotja.Heikkinen, s. 137–138

 Tampereen Työväen Teatteri 
 1950-luku 
Eila Roine aloitti Tampereen Työväen Teatterin ammattilaisena syyskaudella 1952. Hänen roolitehtävänsä olivat edelleen sivuosia, paitsi näytelmässä Adalmiinan Helmi, jossa hän näytteli nimiroolin. Satunäytelmän puvustus oli upeaa, eikä näyttelijöiden tarvinnut kustantaa pukukimallusta itse. Tavanomaisemmat lava-asusteet toki piti vielä tuolloin maksaa omasta pussista.Heikkinen, s. 139–140 Sylvi Salonen ja Veikko Sinisalo alkoivat saada pikkuhiljaa suurempia rooleja, mutta Roineen ura jatkui edelleen sivuroolein. Niskavuori-sarjan viidennessä ja viimeisessä näytelmässä Entäs nyt, Niskavuori? hän näytteli Lilli Niskavuorta. Elna Hellman näytteli Loviisan.

Näyttelijöiden kesäkiertueet olivat yleisiä 1950-luvulla. Roine oli mukana Työväen Teatterin kiertueella kesällä 1953. Näytöskappaleena oli Kaikenlaisia vieraita, joka oli kuulunut teatterin ohjelmistoon jo edellisen näytöskauden aikana. Roine tapasi kiertueen yhteydessä ensi kerran tulevan puolisonsa Vili Auvisen, joka oli Eilan tavoin näyttelijäperheen vesa.Heikkinen, s. 149–150

Roine näytteli seuraavina vuosina edelleen niin kutsuttuja tyttörooleja. Niitä olivat muun muassa Heinäsirkka näytelmässä Opri, Anja näytelmässä Kirsikkapuisto ja Sanukka näytelmässä Putkinotko, jota esitettiin Pyynikillä kesällä 1955.Heikkinen, s. 155, 159 ja 178 Roineen ja Auvisen suhde syveni ja he päätyivät avioliittoon keväällä 1955.Heikkinen, s. 175 Maaliskuussa 1956 syntyi pariskunnan esikoinen Tommi Petteri, joka eli vain puoli vuotta. "Tiedon tuoma tuska tuntui tappavalta", Roine kertoo tuntemuksistaan kuultuaan, että poikaa ei voida parantaa.Heikkinen, s. 181–183

Roine jatkoi näyttelemistä, sillä näyttämöstä oli tullut hänelle turvapaikka, jossa tuskan saattoi unohtaa. Vajaa vuosi Tommi Petterin kuoleman jälkeen Roine-Auvisen perheeseen syntyi poika, joka kastettiin Tommiksi.Heikkinen, s. 184 ja 194

Roineen läpimurto Työväen Teatterissa oli Maijan osa Jalmari Finnen näytelmässä Suutarin tyttäret vuonna 1957. Aamulehden kriitikon Olavi Veistäjän näkemyksen mukaan Roine oli sisäistänyt roolitehtävänsä ja vuorosanat loksahtivat juuri kuten pitikin. Näytelmän tapahtumat sijoittuvat 1800-luvun Tampereelle. Maijalla on kaksi nuorempaa siskoa, Viivi ja Liisa, joita tulkitsivat Sirkka Lehto ja Rauni Ikäheimo. Suutarina oli Ossi Kostia ja Maijan ihastusta Villeä näytteli Veijo Pasanen. Sittemmin Roine ja Pasanen näyttelivät useissa näytelmissä toisiaan vastaan. Maijan rooli oli Roineelle erittäin tärkeä, sillä siinä hän pääsi tekemään kaipaamaansa luonnekuvaa. Lisäksi rooli oli hänelle ulospääsy ingénue-rooleista. Suutarin tyttäret kuuluu tamperelaisten teatterisuosikkeihin. 1970-luvulla se sai Työväen Teatterissa liki 70 000 katsojaa. Heikkinen, s. 199–201 ja 218

Ajanjakso oli Roine-Auvisen perheelle kiireistä, vaatihan Tommikin osansa, vaikka ei vaikea vauva ollutkaan. Tuolloin Roine oli mukana tuotannoissa, jotka aikalaiset muistivat vuosikymmeniä myöhemmin, mutta Roine itse ei juuri lainkaan.Heikkinen, s. 204

1950-luvun lopun suosikkinäytelmä oli Leena Härmän tapakomedia Virtaset ja Lahtiset. Sen kantaesitys annettiin Tampereen Työväen Teatterissa maaliskuussa 1958. Roine näytteli Virtasen vanhempaa tytärtä Tuulaa, joka on eräänlainen surinasussu. Yleisö oli riemuissaan ja rikkoi näkymättömän "neljännen seinän": näyttelijöitä kannustettiin välihuudoin. Roine piti Virtasten ja Lahtisten tekemisestä, vaikka näytelmän taiteelliset ansiot kepeät olivatkin.Heikkinen, s. 210–211 Virtasia ja Lahtisia näyteltiin lähes sata kertaa, viimeisen kerran vuonna 1960. Näytelmästä tuotettiin myös samanniminen kokoillan elokuva, joka tunnetaan ensimmäisenä värielokuvana, joka on valmistettu kokonaan Suomessa. Valkokankailla Tuulana oli Ritva Valkama.Virtasten ja Lahtisten jälkeen Roine sai jokseenkin vähäisiä roolitehtäviä.Heikkinen, s. 214 Syksyllä 1959 Auvisen pariskunta harkitsi vaihtoa Tampereen Teatteriin, jonne Kalervo Nissilä siirtyi Työväen Teatterin apulaisjohtajan paikalta. Pyynnöllään Nissilä avitti pariskuntaa saamaan palkankorotuksen Työväen Teatterista, mikä olikin hänen perimmäinen aikeensa.Heikkinen, s. 217 Kesällä 1959 Roine näytteli pitkän tauon jälkeen Pyynikin kesäteatterissa, jonne oli juuri rakennettu pyörivä katsomo. Kappaleena oli Aleksis Kiven komedia Nummisuutarit, ja Roine näytteli itselleen ennestään tuttua Jaanan roolia. Kiltti Jaana edusti tässä vaiheessa roolityyppiä, joka oli Roineelle jo liiankin tuttu. Jaanan isää näytteli Kauko Helovirta, jolla oli poikkeuksellinen kyky "pudottaa" vastanäyttelijät rooleistaan.Heikkinen, s. 218 ja 220

 1960-luku 
Kesällä 1960 Eila Roine ja Vili Auvinen vierailivat Turun Samppalinnan kesäteatterissa. Näytelmänä oli Aleksis Kiven Kullervo, ja se on jäänyt teatterihistoriaan nimiroolin näytelleen Esko Salmisen läpimurtona.Heikkinen, s. 227–228 Vuosikymmenen alku oli edelleen hiljaista Roineen uralla, roolit Työväen Teatterissa jäivät usein avustajatasolle. Lehdistö oli kiinnostunut Roineesta ja Auvisesta, jonka ura oli tuolloin vahvassa vedossa. Auvinen oli tehnyt vaikutuksen suomalaisiin Tuntemattoman sotilaan Asumaniemenä.Heikkinen, s. 232

Alkuvuonna 1961 Roine näytteli jälleen Veijo Pasasen parina. Kyseessä oli Figaron häiden alkuteksti, joka esitettiin puhenäytelmänä. Olavi Veistäjä arvioi Roineen Suzanne-tulkintaa vuolain ylisanoin ja piti sitä varmaotteisena. Näytelmää esitettiin kuusitoista kertaa. Vuonna 1993 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa Roine mainitsi rooleistaan muun muassa Suzannen ja Suutarin tyttären Maijan.Heikkinen, s. 234Suomen teatterit ja teatterintekijät 1993, s. 374 Kevätkauden ohjelmistoon kuului myös Leena Härmän komedia Pinsiön parooni, jossa nimiroolin teki Eero Roine. Vili Auvinen ja Eila Roine näyttelivät nuorta paria. Komedia sai 43 esityskertaa. Siitä työstettiin tuoreeltaan elokuva, nimiroolissa Eero Roine.

Kesällä 1961 Eila Roine sai näytelläkseen mehevän luonnekuvan Pyynikillä esitetyssä näytelmässä Vetelys. Roolina oli piika Maali. Jouko Paavolan ohjaamassa tuotannossa näyttelivät myös muun muassa Vili Auvinen, Veijo Pasanen ja Sirkka Lehto.Heikkinen, s. 237 Samaan aikaan Tamvisio valmisteli television sarjanäytelmää, joka kertoisi nuoren pariskunnan, Heikin ja Kaijan, elämästä. Roine ja Auvinen tutustuivat ensimmäisiin käsikirjoitusluonnoksiin ja suostuivat Pertti Nättilän heille ehdottamiin rooleihin.Heikkinen, s. 238

Roine-Auvisen pariskunta osti kesäpaikan Enonkoskelta 1961. Kesästä 1962 alkaen etenkin Roine vietti kesänsä Enonkoskella ja jätti kesäteatterit.Heikkinen, s. 258–259 Näyttelemisestä kesäpuuhana Roine ei kuitenkaan tyystin luopunut, sillä perheen kesähuvilan tienoilla kuvattiin Heikin ja Kaijan kesäjaksot myöhemmin 1960-luvulla.Heikkinen, s. 351 Pyynikin kesäteatterissa puolestaan näyteltiin kesinä 1961–1969 sotadraamaa Tuntematon sotilas, joka keräsi sadointuhansin katsojia.

Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogian toinen osa dramatisoitiin näyttämölle syksyllä 1961. Roine oli Kivivuoren Elina ja Tapio Hämäläinen Koskelan Akseli. Roolisuorituksia kiiteltiin, kuten koko esitystä.Heikkinen, s. 246–249 Pääroolit jatkuivat kevätkaudella 1962, jolloin Roine näytteli Elizaa romanttisessa komediassa Pygmalion. Hän onnistui vaativassa tehtävässään erinomaisesti.Heikkinen, s. 255–256 Pygmalion esitettiin Työväen Teatterissa 35 kertaa.Elinan surmassa Roine näytteli Elinaa, joka on viaton neito pahojen voimien keskellä. Vaikka rooli kuului tyttöosien pitkään jatkumoon, se oli taiteellisesti antoisampi kuin useat muut neitoroolit. Yleisö piti eritoten Elinasta ja Uolevista, jota näytteli Lauri Komulainen. Myös kriitikot arvioivat Roineen osasuorituksen onnistuneeksi.Heikkinen, s. 242–244 Elinan surma on Gustaf von Numersin balladi, jonka kantaesitys oli Suomalaisessa Teatterissa 1891. Elinan roolin on näytellyt Eila Roineen ohella muun muassa Ansa Ikonen.

Syyskaudella 1962 Roine näytteli Barblinia draamassa Andorran tasavalta, josta hän sai myönteiset arviot, kuten muutkin näyttelijät.Heikkinen, s. 261–262 Seuraava huomattava rooli oli Koskelan Alma Täällä Pohjantähden alla -trilogian ensimmäisestä osasta dramatisoidussa näytelmässä, jonka ohjasi Eugen Terttula. Alman puolisoa näytteli Veikko Sinisalo. Tapio Hämäläinen tulkitsi tällä kertaa Laurilan Anttoota. Rooliruletti pyöri muidenkin näyttelijöiden osalta, esimerkiksi Eero Roine siirtyi paronin osasta vanhan rovastin osaan. Olavi Veistäjään Eila Roineen Alma-tulkinta teki positiivisen vaikutuksen. Pohjantähteä näyteltiin yli 40 kertaa.Heikkinen, s. 268–269 Trilogian viimeinen osa näyteltiin vasta kevätkaudella 1977.

Kevätkaudella 1963 Roine näytteli pääroolin itävaltalaisen Beatrice Ferollin bulevardikomediassa Lemmenpadot. Olavi Veistäjän mukaan Roine oli roolissaan "verevämpi kuin koskaan". Samaan aikaan Eino Salmelaisen pitkä valtakausi Työväen Teatterissa oli päättymässä.Heikkinen, s. 278–280 Loppuvuonna 1963 Roine näytteli asentajatyttöä näytelmässä Tapahtui Irkutskissa, ja pian piti jo alkaa harjoitella Kiljusten herrasväkeä. Samaan aikaan Roine sijaisti Sirkka Lehtoa operetissa Erämaan laulu, ja roolista tuli täydellinen epäonnistuminen, sillä Roine ei ollut tanssija, kuten Lehto.Heikkinen, s. 290, 301–302

Kaudella 1964–1965 Roineella oli useita mieluisia roolitehtäviä. Hän näytteli alamaailman pimua aviopuolisonsa ohjaamassa komediassa Rakas murhakopla. Kritiikeissä Roineen arvioitiin onnistuneen tasapainoilussaan ylilyöntien rajamailla.Heikkinen, s. 312–313 Pygmalioniin perustuvassa musikaalissa My Fair Lady Roine näytteli taloudenhoitajatar Pearcea. Elizana oli Eva Gyldén. Musikaali sai hyvän vastaanoton ja sitä esitettiin peräti sata kertaa.Heikkinen, s. 316–317 William Shakespearen tragediassa Macbeth Roine teki pikkuroolin, päärooleissa oli Työväen Teatterin tähtikaksikko Veikko Sinisalo ja Sylvi Salonen.Heikkinen, s. 317

Tampereen Työväen Teatteri sai 1965 toisen näyttämön, Kellariteatterin. Roine ja Auvinen saivat saman vuoden elokuussa kolmannen poikansa, Jannen. Hänet kastettiin Heikin ja Kaijan suorassa lähetyksessä syyskuun lopulla. Eero, Eila ja Liisa Roine sekä Auvinen olivat mukana lähetyksessä roolihahmoissaan, muu suku oli kameroiden takana.Heikkinen, s. 321–325 Janne jatkoi sarjassa Heikin ja Kaijan poikana, ja oli samalla ainoa yhtymäkohta fiktiivisen Lehtisen perheen ja Roine-Auvisen näyttelijäperheen välillä. Tommi Auvinen käväisi silloin tällöin sarjassa naapurin pojan roolissa.Heikkinen, s. 328

Syyskaudella 1965 Eila Roine näytteli Kellariteatterin Spoon River antologiassa, joka jakoi kriitikkojen mielipiteitä. Mukana olivat Roineen ohella Antti Litja, Sylvi Salonen ja Veijo Pasanen. Pelkistetty esitys niukkoine lavasteineen oli yleisön mieleen, ja sitä näyteltiin 41 kertaa.Heikkinen, s. 335

1960-luvun puoliväliin tultaessa Roine oli näytellyt jo laajan kirjon rooleja.Heikkinen, s. 350 Vuonna 1965 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa ovat mukana Eero Roine ja hänen kolme näyttelijälastaan. Seuraavana vuonna Eero Roine kuoli. Eila Roineen rooleista matrikkelissa on mainittu Suzanne (Figaron häät), Eliza (Pygmalion), Elina (Elinan surma) ja Barblin (Andorran tasavalta) sekä Alman ja Elinan roolit Täällä Pohjantähden alla -näytelmissä. Lisäksi on mainittu opintomatkat Keski-Eurooppaan ja Skandinaviaan. Harrastuksena mainitaan kieliopinnot ja yksittäisistä opettajista Ester Naparstok.Teatterin maailma 1965, s. 339Heikkinen, viides näytös, luku VII

Minna Canthin Työmiehen vaimoa on kutsuttu Suomen ensimmäiseksi realistiseksi näytelmäksi. Se kantaesitettiin 1885. Tampereen Työväen Teatterissa se näyteltiin 1967 Salmelaisen ohjaamana. Klassikosta oli niin sanotusti pyyhitty pölyt ja sen nimeksi oli annettu Työläisvaimo. Eila Roineen roolina oli mustalaistyttö Homsantuu, joka on teoksen keskeisimpiä hahmoja. Toinen merkittävä naishahmo on Johanna, jota näytteli Maria Aro. Miespääosana on Risto, jota näytteli Lauri Komulainen. Työläisvaimo oli Roineen viimeinen näytelmä Salmelaisen ohjauksessa.Heikkinen, s. 359–364

1960-luvun lopulla Roine näytteli pienehköt roolit yhteiskunnallisissa näytelmissä Lapualaisooppera ja Sotamies Jokisen vihkiloma. Jokisena oli Olavi Ahonen ja Roine oli tyttö, jonka Jokinen kihlaa suoraan kadulta. Roine ei lähestynyt roolejaan yhteiskunnallisuuden kautta, hän teki mieluummin taidetta kuin politiikkaa. Aikakauteen kuului jyrkkä politisoituminen ja teatteriväki alkoi tiedostaa. Taistolaisuuden nousu häämötti horisontissa.Heikkinen, s. 365–367 Työväen Teatterin näytelmät eivät enää kiinnostaneet yleisöä. Muodikkaasta tiedostamisesta poiketen Roineella oli "ihan kiva" rooli mamselli Eufrosynenä Serpin epookkikomediassa Katariina, kaunis leski. Kriitikko Sole Uexküll piti Mikko Majanlahden ohjaamaa esitystä "täysosumana" ja Roineen osasuoritusta "muistettavana" sekä ihmishistorian että laajemman historian näkökulmasta.Heikkinen, s. 380–381

Kai Savola aloitti Työväen Teatterin johtajana 1968 ja sai katsojaluvut nousemaan. Roineelle Savolan kauden alussa uusia rooleja oli vain muutama. Niihin lukeutui muun muassa rooli Mikko Majanlahden ohjaamassa näytelmässä Pojan vaimo. Roine ja Erkki Thil näyttelivät siinä pariskuntaa.Heikkinen, s. 385–390

 1970-luku  
Kevätkaudella 1970 Roineella oli Mašan rooli näytelmässä Eläköön, itsemurhaaja. Mašan puolisoa näytteli Esko Roine, joka oli kiinnitettynä Työväen Teatteriin 1967–1973. Eila Roine muistaa näytelmän hauskana. Hän oli vakiinnuttanut asemansa luotettavana näyttelijänä mihin tahansa rooliin, ja sai näyttämötehtävistään hyviä arvioita. Auvinen puolestaan menestyi teatteriohjaajana.Heikkinen, s. 395Suomen teatterit ja teatterintekijät 1974, s. 438–439

1970-luvun tapaus oli musiikkinäytelmä Tukkijoella (1899). Sitä esitettiin vuosina 1970–1978 yli 300 kertaa ja katsojaluvuksi kirjattiin 157 569. Yleisö otti osaa ja lauloi mukana, mikä oli tuolloin jo pitkän uran tehneelle Roineelle ennenkokematonta. Tukkijoella oli myös arvostelumenestys. Auvisen ohjauksessa näytelmästä deletoitiin vuosikymmenten aikana tehtyjen uustulkintojen vaikutus, joka oli tukahduttanut teoksen alkuperäisen, raikkaan hengen. Roine näytteli Maijaa parinaan Veijo Pasanen. Näytelmä oli Roineen uran suosituin. Se vieraili myös Tukholman kaupunginteatterissa, jossa katsojien suhtautuminen oli yhtä innostunutta kuin Tampereella.Heikkinen, s. 399–401

1970-luvun taitteessa useat näyttelijät ja muusikot liittyivät äärivasemmistolaiseen taistolaisliikkeeseen, jonka suurena ihanteena oli Neuvostoliitto. Työväen Teatterin henkilökunnasta taistolaiset muodostivat vähemmistön, joka sai tosin paljon melua aikaan. Osa taistolaisista laati jopa tappoluetteloita vallankumousta varten. Eila Roineen nimi mainittiin listoilla monen muun ohella. Myöskään Vili Auvisesta taistolaiset eivät pitäneet, tämä kun ohjasi yleisön suosimia huvinäytelmiä, jotka olivat taistolaisen aatteen vastaisia.Heikkinen, s. 403–406

Tammikuussa 1972 sai ensi-iltansa Leena Härmän komedia Viekää tuhkatkin pesästä, joka oli Sylvi Salosen juhlaa. Roineen rooli jäi Salosen varjoon, kuten muutkin roolit. Näytelmää esitettiin 170 kertaa ja se sai yli 85 000 katsojaa.Heikkinen, s. 420 Huhtikuussa 1972 tuli ensi-iltaan Raimo J. Kinnusen työläisnäytelmä Raju veri, jossa Roineella oli Ristiinan rooli. Näytelmän ympärille syntyi paljon ulkotaiteellista, politiikkaan liittyvää kohinaa.Heikkinen, s. 428–429

1970-luvun edetessä Roine näytteli sivuosia. Niistä erityinen oli Kattrinin rooli Eugen Terttulan ohjaamassa näytelmässä Äiti Peloton. Kattrin on mykkä, joten hänet oli luotava lavalle ilman puheilmaisua. Roine todisti, että hän kykeni rakentamaan roolin myös sanoitta. Jos ei ole sanoja ajatuksen julkituomiseen, siihen voi käyttää katsettaan, käsiään, jalkojaan ja koko vartaloaan, Roine analysoi. Äiti Peloton näyteltiin syyskuusta 1974 alkaen 40 kertaa ja katsojia kertyi lähes 19 000.Heikkinen, s. 444–445

Näytelmässä Miesvihaajat Roine näytteli kreivitär Siri von Essenin rooli. Näytelmä sai hyvät arvostelut ja löysi katsojansa.Heikkinen, s. 450–451 Sitä seurasi Suutarin tyttärien uusi tuleminen. Roine näytteli edelleen Maijaa. 1950-luvulla hän oli ollut rooliin joidenkin mielestä liian nuori, nyt hän tiesi olevansa siihen liian iäkäs. Kriitikoiden mukaan Roine näytteli roolinsa aiempaa luontevammin ja vailla yrittämistä.Heikkinen, s. 454

Tampereen Työväen Teatterin johtaja Lasse Pöysti dramatisoi Väinö Linnan kanssa Täällä Pohjantähden alla -trilogian viimeisen osan näyttämölle 1977. Roine sai jälleen näytellä Elinaa, vaikka Pöysti olisi halunnut toisin. Tarinassa Elina on vanhentunut keski-ikäiseksi. Akselina oli Antti Seppä. Roineen Elina-tulkinta sai kriitikoilta kiitosta, näytelmä kokonaisuudessaan sai vaihtelevia arvioita.Heikkinen, s. 464–468 Täällä pohjantähden alla III esitettiin sata kertaa ja sen katsojaluku kohosi yli 46 000:een. Niin ikään 1977 sai ensi-iltansa Nuori mylläri, josta Pöysti toivoi samanlaista kassamenestystä kuin musiikkinäytelmästä Tukkijoella. Roineen roolina oli yksi kylän ämmistä. Nuori mylläri sai hyvän vastaanoton useimmilta kriitikoilta ja yli 72 000 katsojaa.Heikkinen, s. 469–472

Dario Fon näytelmät olivat aikoinaan jännittäneet Roinetta, mutta eivät enää syyskaudella 1978, jolloin hänellä oli Antonian rooli Fon farssissa Ei makseta, ei makseta!. Ohjaajana oli Fohon erikoistunut Vili Auvinen. Kellariteatterissa esitetty kappale sai hyvän yleisövastaanoton.Heikkinen, s. 475 Viimeinen Fon kirjoittama näytelmä, jossa Roine näytteli, oli Ilveilynäytelmä.Heikkinen, s. 506 Syyskaudella 1979 Mikko Majanlahti ohjasi Arto Seppälän näytelmän Viisi naista kappelissa, josta kehkeytyi menestys vastoin Pöystin uumoiluja. Roine oli yksi viidestä naisesta, muut olivat Marja-Sisko Aimonen, Sirkka Lehto, Sylvi Salonen ja Raili Veivo. Näytelmää esitettiin yli 200 kertaa aina seuraavan vuosikymmenen puoleenväliin saakka. Katsojia kertyi noin 35 000.Heikkinen, s. 488–489

 1980-luvun taitteesta eläkevuosiin 
Roine näytteli myös toisessa yllätysmenestyksessä, Majanlahden ohjaamassa ranskalaisessa näytelmässä Piaf. Ensi-ilta oli marraskuussa 1981. Édith Piafia näytteli Maija-Liisa Majanlahti ja Roineen roolina oli Piafin sisko Simone. Näytelmä lähti myös valtakunnalliselle kiertueelle ja se esitettiin Suomen Kansallisteatterissa. Tampereen Työväen Teatterissa näytelmä sai runsaasti yli 20 000 katsojaa.Heikkinen, s. 489–490 Marraskuussa 1982 Roine näytteli nasevasti sanailevaa isoäitiä Edward Albeen satiirissa Amerikkalainen unelma. Näytelmää esitettiin Kellariteatterissa 45 kertaa kaudella 1982–1983, katsojaluvuksi merkittiin 4 793.Heikkinen, s. 495

Tampereen Työväen Teatterin uudisrakennus valmistui 1985. Avajaisnäytelmä Moreeni sai ensi-iltansa 12. syyskuuta, ja siinä Roine näytteli niin sanotun akkaroolin.Heikkinen, s. 512 Tukkijoella otettiin uudestaan Työväen Teatterin ohjelmistoon 1986 ohjaajana Mauri Kuosmanen. 1970-luvulla musiikkinäytelmästä suurmenestyksen ohjannut Auvinen oli juuri jäänyt eläkkeelle, mutta sovitus oli hänen. Tolarina oli tällä kertaa Erkki Thil, ja Roine toisti Maijan roolinsa. Näytelmää esitettiin 1980-luvun loppuun saakka kaikkiaan 131 kertaa. Katsojia kertyi yli 87 000. Tukkijoella vieraili New Yorkin Broadwaylla.Heikkinen, s. 512–513 Kaikkiaan 1980-luvun loppu oli Roineelle roolien osalta valjuhkoa aikaa, osin turhauttavaakin.Heikkinen, s. 513–515

Elokuussa 1988 Roineella oli päärooli noita Leonardana Lina Wertmüllerin mustassa komediassa Rakkautta ja magiaa äidin keittiössä. Näytelmän ohjasi Kaarina Perola. Näytelmässä oli mukana myös Roineen anoppi, Hellin Auvinen-Salmi. Näytelmää pidettiin vaikeana ja sen kaupalliseen menestykseen ei juuri uskottu, mutta esityskertoja oli lopulta yli 70.Heikkinen, s. 525–526

Vuonna 1991 Roine juhli 40-vuotista taiteilijanuraansa. Juhlanäytelmänä oli Jussi Helmisen ohjaama rikosfarssi Viiden tähden keikka. Roine näytteli vanhaa rouvaa, jonka rosvokopla yrittää tappaa. Kriitikot eivät pitäneet näytelmästä, mutta Roineen osasuoritusta suitsutettiin. Kassamenestys Viiden tähden keikka kuitenkin oli 36 000 katsojallaan.Heikkinen, s. 527–528 Anni Blomqvistin romaanisarjasta Myrskyluoto muokattiin musikaali Myrskyluodon Maija, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 1991. Maijana oli Raili Veivo, joka kuoli 1993, ja rooli siirrettiin Roineelle. Maijan puolisoa, Jannea, näytteli Matti Rasila. Saaristolaisballadia esitettiin yli sata kertaa ja katsojaluku nousi yli 68 000:een.Heikkinen, s. 529–530

Roineen viimeisiin rooleihin Tampereen Työväen Teatterin kiinnitettynä näyttelijänä kuuluu pyykkäri Lindgreenska komediassa Pastori Jussilainen, joka ensiesitettiin syyskuussa 1992. Ossi Räikän ohjaama näytelmä sai kahden esityskauden aikana yli 50 000 katsojaa. Lindgreenskan jälkeen Roine näytteli Kuolemaa Laura Jäntin ohjaamassa Hitler-aiheisessa komediassa Taisteluni, joka tuli ensi-iltaan tammikuussa 1994. Samana vuonna sai ensi-iltansa myös Solveigin laulu, jossa Roine näytteli Famun osan.Heikkinen, s. 533–534

 Eläkevuodet 
Roine jäi eläkkeelle Tampereen Työväen Teatterista 1994. Hän palasi pian lavalle vierailijana: Jouko ja Juha Turkka loivat näyttämöteoksen Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa. Roineen roolina oli lehtitoimittaja, joka rakastuu parikymppiseen filosofiin, jota näytteli Turkka Mastomäki. Kellariteatterissa esitetty teos näyteltiin ensi kerran 24. tammikuuta 1996, jota seurasi 146 esityskertaa. Teos oli ohjelmistossa kolme vuotta ja katsojia se sai yli 15 000. Ohjaaja Jouko Turkka painotti liikettä: näytelmän piti soljua tauotta eteenpäin. Harjoitusmetodit eivät olleet erityisen pehmoisia, mutta Turkka sai Roineesta esiin piirteitä, joista tämä ei ollut ollut aiemmin edes tietoinen.Heikkinen, s. 536–540 Roineen puoliso Vili Auvinen kuoli 2. elokuuta 1996.

Roine vieraili myös Tampereen Teatterissa, jossa hän näytteli muun muassa Grace ja Glorien pohjoismaisessa kantaesityksessä vuonna 2009. Tampereen Komediateatterissa Roine toimi Vaahteramäen Eemelin kertojana 2004. Työväen Teatterissa hän vieraili useasti. Hän näytteli muun muassa Läpikäytävän Hennaa Tommi Auvisen ohjaamassa komediassa Pitkäjärveläiset ja Eilaa näytelmässä Eila, Rampe ja Likka. Kumpikin näytelmä sai kymmeniätuhansia katsojia. Vuonna 2014 Roineella oli Mariannen rooli komediassa Vielä ehtii. Liisa Roine näytteli Solveigin osan.Ilona-tietokanta: Roine, Eila

 Televisiotyöt 
 Heikki ja Kaija Heikin ja Kaijan ensimmäinen osa lähetettiin torstaina 14. syyskuuta 1961. Aivan uraauurtava sarja ei ollut, sillä Suomen TV esitti samantyyppistä sarjaa Matti ja Leena ja Mainostelevisiossa näytettiin perhesarjaa Tuttavamme Tarkat. Heikki ja Kaija avioituvat sarjan alussa, ja jaksoja seurasi harvakseltaan. Heikki ja Kaija näkyi alkuun vain Tamvision alueella ja Roine arvioi, että katsojamäärät olivat todella pienet. Televisiolaitteet olivat tuolloin vielä harvinaisia. Sarjasta kehkeytyi kuitenkin vuosikymmenensä suosikki. "Sarja rullaa normaaliuden ja samaistuttavuuden huipputasoilla", Seura-lehden Jussi Karjalainen kirjoitti vuonna 2018.Heikkinen, s. 240–241Heikki ja Kaija jatkui pitkän tauon jälkeen syksyllä 1963. Potentiaalisten katsojien lukumäärä oli kasvanut huimasti, ja ensimmäiset jaksot näyteltiin uudestaan. Koska lähetykset olivat edelleen suoria, sattui kaikenlaisia kömmähdyksiä esimerkiksi silloin kun Auvisen ja Olavi Ahosen roolihahmot annostelivat liiallisesti pyykinpesuainetta.Heikkinen, s. 288–289 Uusia jaksoja alettiin näytellä syksyllä 1964. Liisa Roineelle kirjoitettiin rooli Kaijan ystävänä ja ystävälle luotiin miesystävä, jota näytteli Veijo Pasanen.Heikkinen, s. 308 ja 310 Heikin ja Kaijan viimeinen jakso esitettiin keväällä 1971. 

Elämäkerrassaan Roine muistuttaa, että Heikki ja Kaija on käsikirjoitettua näytelmää, vaikka sitä on toisinaan luultu tositelevisioksi. Heikki ja Kaija Lehtinen olivat täysin erilaisia ihmisiä kuin taiteilijapariskunta Roine ja Auvinen. Television vaikutuksesta tunnettavuuteen Roine toteaa, että näyttelijä on tasan yhtä kuuluisa kuin hänen viimeisin merkittävä televisioroolinsa.Heikkinen, s. 267

Tampereella televisiotoimintaan suhtauduttiin innostuneesti, ja yhtenä syynä lienee ollut kaupungin teatteriperinne. Tampereen teatterit olivat yksityisiä toimijoita, joiden piti huomioida taiteen ohella talous. Ensimmäisinä vuosina ei ollut teknologiaa lähetysten tallentamiseen, joten varhaisin säilynyt Heikki ja Kaija -jakso on vasta vuodelta 1965.

 Rintamäkeläiset Rintamäkeläisiä tuotettiin 30 jaksoa vuosina 1972–1978. Pienviljelijöiden elämästä kertovan aikalaisdraaman pääpari on Rintamäen isäntä ja emäntä, joita näyttelivät Veijo Pasanen ja Sirkka Lehto. Rintamäen naapurissa asuu Honkosen pariskunta, jota näyttelivät Eila Roine ja Ahti Haljala. Kiltin ja luonteeltaan tasaisen Kaijan jälkeen Roine nautti Helmi Honkosen roolista. Helmi on ilkeähkö juoruämmä, mutta pohjimmiltaan hyväsydäminen. Roine otti Helmiin aineksia ihmisistä ympärillään, kuten työkavereistaan, ja tuloksena oli "hirvee muija". Hän olisi mieluusti jatkanut Helmin näyttelemistä.Heikkinen, s. 414–415Rintamäkeläiset on pitkälti dialogiin perustuvaa hidasta kerrontaa, jossa käsitellään ajankohtaisia aiheita. Henkilöhahmojen poliittiset kannat tuodaan selkeästi esiin ja heidät istutetaan kahvipöydän ääreen kiistelemään milloin mistäkin.

 Pikku Kakkonen 
Eila Roine aloitti Pikku Kakkosen Eila-mummina 1996. Hän ei näytellyt, vaan oli oma itsensä. Katsojat kertoivat muun muassa, että hän puhui lapsille ilman turhaa lässytystä ja häntä pidettiin Pikku Kakkosen parhaana juontajana. Hänestä tuli seitsemäntoista vuoden aikana koko Suomen Eila-mummi.

 Muita televisiotöitä Suutarin tyttäristä sovitettiin televisioelokuva 1965 Vili Auvisen ohjaamana. Siinä näyttelijät toistavat edellisen vuosikymmenen lavaroolinsa. Suutarin tyttäret nauhoitettiin, mutta nauhat käytettiin muutaman vuoden päästä uudelleen. 1970-luvulla Auvinen ohjasi neljänä kesänä neljä televisiosarjaa, joiden pohjana oli nuortenkirjat Pertsa ja Kilu. Sarjassa näyttelivät Tampereen Työväen Teatterin näyttelijät ja heidän jälkikasvunsa. Roine koki kesäiset televisioroolit mukavina lomahommina.Heikkinen, s. 422–425 

 Elokuvatyöt 
Eila Roine näytteli pieniä sivuosia niin sanotun studiokauden elokuvissa, mutta filmitähteä hänestä ei leivottu. Kesällä 1980 Tampereen seudulla kuvattiin Tapio Parkkisen ohjauksessa lastenelokuva Hullu kesä (1981), jossa Roineen roolina oli Elli-täti. Elokuvassa näyttelivät myös Liisa Roine ja tämän puoliso Seppo Mäki sekä Tommi Auvinen ja tämän tuleva puoliso Teija Lappalainen. Mukana olivat myös Veijo Pasanen ja Raili Veivo. Vuonna 2003 kuvattiin tragikoominen Juoksuhaudantie (2004), jossa Roineella on pieni rooli Martta Oksasena. Aamulehden Reijo Noukka arvioi Martan roolin tuovan "oman säväyksensä" elokuvaan. Vuonna 2009 Roineella oli sivurooli elokuvassa Skavabölen pojat.

Kesällä 2011 kuvattiin tie-elokuva Tie pohjoiseen, jossa Roine näyttelee toisen päähenkilön äitiä. Henkilö on Vesa-Matti Loirin näyttelemä Leo. Elokuvassa on myös muita suuria nimiä, kuten Jukka Virtanen ja Aake Kalliala. Kesällä 2014 kuvattiin komedia Eila, Rampe ja Likka, jossa Roine näytteli Eilan äidin roolin. Turun Sanomien Päivi Valotie huomioi Roineen sinänsä melko pienen roolitehtävän: "Tampereen työväen teatterissa Eilaa näytellyt Eila Roine esittää suvereenisti yli muiden Eilan äitiä".

Pienet roolit lastenelokuvissa jatkuivat Rike Jokelan ohjaamassa komediassa Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! (2016). Vuonna 2020 kuvattiin keski-iän ylittäneestä iskelmätähdestä kertova draamakomedia 70 on vain numero (2021), jossa Roineella on pikkurooli. Elokuvan ohjasi Johanna Vuoksenmaa, jonka kanssa Roine oli tehnyt aiemminkin yhteistyötä. Elokuvassa Roineen roolihahmo kohtaa Hannele Laurin näyttelemän iskelmädiivan rappukäytävässä.

Roineen filmografiassa on myös kreditoimattomia rooleja, kuten elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu (1969), jossa hän on väkeä suurlähetystön vastaanotolla.

 Suhde työhön ja julkisuuteen 
Elo kuuluisana näyttelijänä oli Eila Roineelle suhteellisen helppoa. Hän ei torjunut tuntemattomia ihmisiä, jotka tulivat rupattelemaan. Hän vältti tähtenä diivailua vapaalla ollessaan. Mutta Janneen 1960-luvulla kohdistunut ylenpalttinen uteliaisuus oli hänelle liikaa. Roine-Auvisen perhe ajoi lopulta matkat Tampereelta Enonkosken huvilalle ilman pysähdyksiä julkisilla paikoilla.Heikkinen, s. 353Heikkinen, s. 567 Ihailijapostia Roine sai eniten 1960-luvulla, ja se liittyi yleensä Heikkiin ja Kaijaan. Ihailun ohella posti toi moitteita katsojilta, jotka luulivat sarjan kertovan Roineesta ja Auvisesta.Heikkinen, s. 476

Eila Roineen työmoraali oli korkea ja hän oli toisinaan kipakka vailla isänsä leppoisaa luonnetta. Jos hän menetti hermonsa, siihen oli jokin aihe, kuten työmoraalin rapistuminen. Hän ei myöskään pitänyt siitä, että lavalla alettiin sooloilla näytelmää haittaavalla tavalla. Roineen mielestä satunnaiset kaksimielisyydet lavalta lauottuina olivat yleisön aliarvioimista ja näyttelijän itsekorostusta. Omat roolinsa hän rakensi poikkeuksetta käsikirjoitusta noudattaen ja kokonaisuuden huomioiden. Roine ei väheksynyt pieniäkään roolitehtäviä, hänen mukaansa myös avustajatason roolin merkitys huomataan siinä vaiheessa, kun siltä puuttuu tekijä.Heikkinen, s. 349–350

Päinvastoin kuin useat teatterialan ihmiset, Roine ei vaihdellut työpaikkoja. Hän selittää valintaansa siten, että hän pääsi jo nuorena hienoon ensembleen, joka pelasi hyvin yhteen. Hän viihtyi siinä hyvin, ja siitä tuli eräänlainen perhe. Ohjaajat olivat hyviä, näyttelijät suurenmoisia. Roineella ei ollut syytä eikä halua lähteä pois, vaan hän pikemminkin pelkäsi, että hänet lähetettäisiin muualle.

Teatterilavalla Roineen johtotähtenä oli oman paikkansa täyttäminen ja ohjaajan auktoriteetin hyväksyminen. Maine komediataiturina oli Roineelle kaksijakoinen ja hän pyrki tuomaan esiin taiteellisen rekisterinsä koko skaalaa.

 Palkinnot ja tunnustukset 
Roine sai Tampereen kaupungin taide­mitalin ja kultaisen ansio­merkin, Hämeen läänin taide­toimi­kunnan mitalin, Suomen teatteri­järjestöjen keskus­liiton kultaisen ansio­merkin ja Hämäläis-Osa­kunnan mitalin.

Vuonna 1995 Roinelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke sekä teatterineuvoksen arvonimi. Hän sai Kalle Kaiharin säätiön kulttuuri­palkinnon 1997, Ida Aal­berg -mitalin 1997, Jalmari Finnen säätiön tunnustus­palkinnon 2004, Vuoden lapsi­teko­palkinnon 2004, Larin Paraske -palkinnon 2006 ja Tampere-palkinnon 2009. Hänet valittiin Vuoden iso­vanhemmaksi vuonna 2004. Joulu­kuussa 2013 Roinelle myönnettiin Pirkan­maan taide­palkinto. Vuonna 2018 Roine palkittiin elämän­työstään Venlalla ja hänet kutsuttiin  Tampereen yliopiston kunniatohtoriksi.

 Yksityiselämä 

Roineen isä oli näyttelijä Eero Roine. Hänen sisaruksensa Esko Roine ja Liisa Roine ovat myös näyttelijöitä.

Vuonna 1955 Roine avioitui teatteri­ohjaaja Vili Auvisen kanssa. Liitto päättyi Auvisen kuolemaan vuonna 1996. Heillä on kaksi poikaa: ohjaaja-näyttelijä Tommi Auvinen ja valo- ja ääni­suunnittelija Janne Auvinen, kolmas poika Tommi Petteri kuoli vauvana.

Roine asui valtaosan elämästään Tampereen Ojakadulla sijaitsevassa kodissaan. Elämänsä viimeiset vuodet hän vietti Tampereella hoitokodissa, johon hän muutti vuonna 2021.

 Bibliografia 


 Valikoitu rooliluettelo 

Barblin (Andorran tasavalta)
Eila (Eila, Rampe ja Likka)
Antonia (Ei makseta)
Elina Flincke (Elinan surma)
Maša (Eläköön, itsemurhaaja)
Suzanne (Figaron häät)
Grace Stiles (Grace ja Glorie)
Ester (Hinta)
Eufrosyne (Katariina, kaunis leski)
Siri von Essen (Miesvihaajat)
Läpikäytävän Henna (Pitkäjärveläiset)
Eliza (Pygmalion)
Madame (Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa)
Leonarda (Rakkautta ja magiaa äidin keittiössä)
Famu (Solveigin laulu)
Maija Helander (Suutarin tyttäret)
Elina Kivivuori ja Alma Koskela (Täällä Pohjantähden alla -näytelmät)
Marianne (Vielä ehtii)
Vanha rouva (Viiden tähden keikka)
Kattrin (Äiti Peloton)

 Filmografia 

 Teatterielokuvat Pitkäjärveläiset (1951)Poika eli kesäänsä (1955)Musta rakkaus (1957)Hullu kesä (1981)Kohtalon kirja (2003)Juoksu­haudan­tie (2004)Skavabölen pojat (2009)Tie pohjoiseen (2012)21 tapaa pilata avioliitto (2013)Eila, Rampe ja Likka (2014)Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! (2016)70 on vain numero (2021)

 Televisiotuotannot Heikki ja Kaija (1961–1971)Suutarin tyttäret (1965)Kauppa-Lopo (1968)Rintamäkeläiset (1972–1978)Brecht Suomessa (1976)Sirkuspelle Hermanni (1987–1988)The Big Freeze (1993)Adalminan helmi (1996)Pimeän hehku (1996)Pikku Kakkonen (1996–2013) (juontajana)Kekkosen kaveri (2000)Kotikatu (2002, 2007)Jurismia! (2002)Yö­vuoro (2005)Mökki (2010)

 Lähteet 

</ref>

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Eila Roine Kansallisbiografiassa''
Elonet: Kirjakerho Heikki ja Kaija III (kesto 30 s)
Yle Areena: Heikki ja Kaija (42 jaksoa)
Yle Areena: Rintamäkeläiset (30 jaksoa)

Luokka:Suomalaiset näyttelijät
Luokka:Suomalaiset teatterinäyttelijät
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Vuonna 1931 syntyneet
Luokka:Vuonna 2025 kuolleet