Passiivi

Passiivi (lat. passivum) on useiden kielten kieliopeissa verbin taivutuskategoria, yksi ns. pääluokista. Laajemmin passiiviksi voidaan nimittää tietynlaisia rakenteita, joissa toiminnan tekijä jää taka-alalle tai jätetään ilmaisematta.

 Passiivin määritelmästä ja tyypeistä 
Eurooppalaisessa kielioppiperinteessä passiivi on usein määritelty rakenteeksi, jossa ”looginen objekti” (toiminnan kohde, patientti) nostetaan kieliopilliseksi subjektiksi, kun taas ”looginen subjekti” (agentti) ”alennetaan” adverbiaaliksi tai jätetään pois. Esim. englannin lauseesta Mary slapped John ’Mary läimäytti Johnia’ voidaan muodostaa passiivinen variantti John was slapped (by Mary) (”John läimäytettiin [Maryn toimesta]”), jossa John on kieliopillinen subjekti. Useissa kielissä, kuten suomessa, tällaista passiivinmuodostusta ei oikeastaan tavata, ja näiden kielten kieliopeissa passiivi saatetaan määritellä väljemmin.

Passiivi voidaan muodostaa pelkästään morfologisesti, verbiä taivuttamalla, kuten esimerkiksi latinassa: amor ’minua rakastetaan’, amamur ’meitä rakastetaan’, amatur ’häntä rakastetaan’ (vrt. amo ’minä rakastan’, amamus ’me rakastamme’, amat ’hän rakastaa’). Monissa kielissä tähän tehtävään voidaan käyttää refleksiivisiä verbinmuotoja, kuten marginaalisesti suomessa (ns. johdospassiivi: asiat hoituvat) tai esimerkiksi venäjässä (дом строится рабочими, dom stroitsja rabotšimi ”talo rakentuu työläisten toimesta”) tai espanjassa (se encontraron dos nuevos cuadros de Frida Kahlo ’löydettiin [”löysivät itsensä”] kaksi uutta Frida Kahlon maalausta’). Usein passiivi muodostetaan perifrastisesti eli verbiliiton avulla. Tässä apuverbinä voi olla esimerkiksi ’olla’-verbi (esim. latinassa: Dareus ab Alexandro victus est ”Dareios voitettiin [”on voitettu”] Aleksanterin toimesta”) tai ’joksikin tulemista’ ilmaiseva verbi (suomen ns. muutospassiivi: Kosonen tuli valituksi; saksan werden: Hans wurde von seinem Vater bestraft ”Hans tuli rangaistuksi isänsä toimesta”).

Eri passiivityyppeihin voi liittyä erilaisia merkityspiirteitä. Esimerkiksi malagassin kielessä erotetaan kolme passiivityyppiä, joista yksi on merkitykseltään jokseenkin neutraali, toinen perfektiivinen (loppuun saatettua toimintaa ilmaiseva), kolmas ilmaisee spontaania tapahtumista johon ei juuri liity tahallista toimintaa. Joissakin kielissä tunnetaan ns. adversatiivinen passiivi, joka ilmaisee toiminnan olevan epämiellyttävää tai ei-toivottua. Tällaisia passiiveja on esimerkiksi japanissa tai pohjoissaamessa (esim. mánát sáhttet vieččahallat čáhcerávgii ’lapset saattavat joutua vedenhaltijan viemiksi’, sananmukaisesti ”vietellä vesiraukalle”).

Joissakin kielissä tavataan ns. impersonaalisia passiiveja, joita voi muodostaa myös intransitiivisista (objektittomista) verbeistä: objektia ei ole, joten sitä ei voi nostaa passiivilauseen subjektiksi (esim. saksan gestern wurde getanzt ’eilen tanssittiin’). Merkitykseltään lähellä varsinaisia passiiveja ovat impersonaalit tai geneeriset persoonarakenteet, joissa tekijään viitataan esimerkiksi geneerisellä pronominilla (esim. saksan man sagt, ruotsin man säger, ranskan on dit ’sanotaan’), ns. nollapersoona tai geneeriset persoonat, esimerkiksi geneerisesti käytetty yksikön toinen persoona, jota suomessa joskus leikillisesti nimitetään ”sinä-passiiviksi” (kun ajat formulaa, teet vain työtäsi).

 Passiivi uralilaisissa kielissä 
Suomen sukukielissä on erilaisia passiivinmuodostustapoja. On oletettu, että alun perin jopa kantauralissa olisi ollut u-suffiksilla muodostettu persoonallinen passiivi tai todennäköisemmin refleksiivinen verbinjohdostyyppi, joka saattaa merkitykseltään lähestyä passiiveja. Sen jatkajia ovat useiden nykykielten refleksiiviverbit (esim. ovi avautuu) tai ns. johdospassiivit (asia hoituu).

 Suomi ja sen lähisukukielet 

 Yksipersoonainen passiivi 
Suomen kielessä (ja sen lähimmissä sukukielissä) ei esiinny sellaista latinan kielestä ja suurista länsieurooppalaisista kielistä tuttua passiivinmuodostusta, jossa toiminnan kohde nostetaan kieliopilliseksi subjektiksi. Itämerensuomalaisten kielten passiivin päätehtävä ei ole siirtää toiminnan kohdetta ns. topiikin eli psykologisen subjektin asemaan vaan häivyttää tai taka-alaistaa agentti, ja toiminnan kohde säilyy muotonsa puolesta objektina (esimerkiksi persoonapronomini pysyy akkusatiivimuodossa: He näkivät minut → Minut nähtiin). Tämän takia useat tutkijat ovat olleet sitä mieltä, että suomen kielioppiperinteessä passiiviksi nimitetty muoto ei ole varsinainen passiivi ja siitä pitäisi käyttää jotakin toista nimitystä. Viron kieliopeissa suomen passiivia vastaavia muotoja nimitetään impersonaaliksi (vir. umbisikuline tegumood ’persoonaton teontapa’).

Suomen ns. yksipersoonainen passiivi muodostetaan taivuttamalla verbiä. Yksipersoonaiseksi sitä nimitetään, koska se ei taivu persoonan mukaan (minut nähdään, sinut nähdään, hänet nähdään...). Toiminnan tekijänä on ihminen (ovi avataan ei tunnu luontevalta ilmaukselta, jos oven avaa tuuli tai kissa) tai metaforisesti ihmisen kaltaiseksi tulkittu olio (pankkiautomaatin teksti: tapahtumaa käsitellään). Tekijää ei kuitenkaan yksilöidä, vaan tekijä joko ilmenee asiayhteydestä tai jätetään tarkoituksellisesti epäselväksi. Passiivia on kuvattu myös suomen kielen persoonajärjestelmän osana, ja sille on ehdotettu nimitystä ”neljäs persoona”.

Kaksoispassiiviksi eli passiivikongruenssiksi kutsutaan verbin liittomuotoa, jossa passiivimuodossa ovat molemmat verbit, esimerkiksi ollaan katseltu, ei oltu menty. Tavallisesti passiivikongruenssia käytetään kielteisessä pluskvamperfektissä (Hänelle ei oltu viestitty asiasta) sekä kielteisessä konditionaalin perfektissä (Tapahtumaa ei oltaisi voitu välttää). Passiivikongruenssi on yleisempää puhutussa kuin kirjoitetussa kielessä. Puheessa sitä esiintyy myös silloin, kun passiivimuoto on monikon 1. persoonan tehtävässä: Me ollaan jo syöty, Me ei olla nähty Tomia moneen vuoteen. Kielenhuolto suosittaa kaksoispassiivin välttämistä, mutta ei ole aivan ehdoton niissä tapauksissa, joissa kaksoispassiivin käyttö saattaa selventää lauseen passiivista merkitystä. Samanlaisia kaksoispassiivirakenteita tavataan myös viron puhekielessä (esim. seda oldi räägitud ’sitä oltiin puhuttu’), ja myöskään viron huoliteltuun yleiskieleen niitä ei suositella.

Suomen puhekielessä passiivia käytetään usein monikon ensimmäisen persoonan sijasta (me mennään). Myös yleiskielessä mahdollinen on passiivimuodon käyttö monikon 1. persoonan imperatiivin sijasta (lähdetään!); varsinaisen imperatiivimuodon käyttö (lähtekäämme!) on harvinaista ja kuuluu juhlavaan, ylätyyliseen kielenkäyttöön. Karjalassa sekä osassa suomen peräpohjalaismurteita passiivimuodot taas korvaavat monikon kolmannen persoonan (karj. hyö männäh ’he menevät’).

 Passiivimaisia monipersoonaisia rakenteita 
Yksipersoonaisen passiivin lisäksi suomessa voidaan erottaa eräänlaisia monipersoonaisen passiivin muodostustapoja eli rakenteita, joissa toiminnan kohde on kieliopillinen subjekti ja verbi taipuu persoonassa ja luvussa sen mukaisesti. Verbiliittojen avulla muodostetaan muutospassiivit (Kosonen tuli valituksi; me jouduimme poliisin kuulusteltavaksi) ja tilapassiivit (paperit olivat arkistoihin haudattuja / haudattuna arkistoihin, ratkaisu on johtajan ehdottama). Johdospassiivit muodostetaan u-aineksisilla johtimilla (meiltä hoituvat isot ja pienet tilaisuudet; väkeä lappaa sisään ja tuoppia kumoutuu).

Myös viron kieliopeissa vastaavanlaiset verbiliittorakenteet (esim. tilapassiivi: ma olin otsustamisest kõrvale jäetud ’minä olin päätöksenteosta sivuun jätettynä’) voidaan tulkita monipersoonaisiksi passiiveiksi.Erelt, Erelt & Ross 2020: 403.

Vanhassa kirjasuomessa esiintyi vieraiden kielten vaikutuksesta myös monipersoonaista passiivin taivutusta. Esimerkiksi Agricola saattoi kirjoittaa me rangaistamme ’meitä rangaistaan’, te castetat ’teidät kastetaan’.

 Muiden uralilaisten kielten passiiveista 
Useissa uralilaisissa kielissä esiintyy usein ikivanhaan u-johdostyyppiin palautuvia johdospassiiveja eli merkitykseltään passiivisia verbijohdoksia. Saamelaiskielten johdospassiivit palautuvat viimeistään kantasaameen. Esimerkiksi pohjoissaamessa on kehittynyt johdosvariantti, jolla muodostetaan nimenomaan tietoisesti toimivan agentin olemassaoloon viittaavia passiiveja (esim. Máhtte stággu doddjojuvvui ’Matin vapa katkaistiin’, vrt. Máhtte stággu doddjui ’Matin vapa katkesi’).

Obinugrilaisissa kielissä (hanti ja mansi) passiivilla on keskeinen asema, ja se kuvataan kieliopeissa yleensä taivutuskategoriana, ei johdostyyppinä. Obinugrilaisen passiivin keskeinen tehtävä, samaan tapaan kuin ”tyypillisillä eurooppalaisilla” passiiveilla, on nostaa toiminnan kohde subjektiksi ja topiikin (”psykologisen subjektin”) asemaan.

 Lähteet 

Luokka:Kielioppi
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit