Nortonin menetelmä

Nortonin menetelmää käytetään tasa- tai vaihtosähkössä virtapiirin yksittäisen vastuksen tai impedanssin virran selvittämiseen.  Menetelmä on kolmivaiheinen ja muistuttaa Theveninin laskentamenetelmää.

 Nortonin teoreema  
Nortonin teoreeman mukaan mikä tahansa kaksinapainen resistansseista ja jännite- ja virtalähteistä koostuva piirielementti on sähköisesti ekvivalentti ideaaliselle virtalähteelle, jonka rinnalle on kytketty vastus. Teoreema pätee myös yksitaajuisille lineaarisille vaihtovirtajärjestelmille. Nortonin sijaiskytkentä on prototyyppipiiri, jota käytetään esittämään virtageneraattoria tai paristoa. Piiri koostuu ideaalisesta virtageneraattorista, jonka rinnalle on kytketty ideaalinen vastus.

Bell Labsin insinööri Edward Lawry Norton (1898–1983) julkaisi teoreeman vuonna 1926.

 Laskuesimerkki 
Määritetään kuvan virtapiirin impedanssin  virta Nortonin laskentamenetelmällä.

Kuva:E13z123s12i123.gif

 Vaihe 1. Oikosuljetaan  ja lasketaan ko. virtapiirin kohtaan syntyvä oikosulkuvirta. 

Kuva:E13z12s12i123.gif

Oikosulkuvirta  voidaan laskea usealla eri laskentamenetelmällä, mutta seuraavassa esimerkissä käytetään silmukkamenetelmää.

 Vaihe 2. Ratkaistaan virtapiirin kokonaisimpedanssi , impedanssi :n poistamisen jälkeen.

 Vaihe 3. Muodostetaan Nortonin virtalähde :n virran laskemiseksi.

Kuva:I03z03.gif 

Tasavirralla laskettaessa pätee.

Vaihtovirralla laskettaessa pätee.

 Muita virtapiirien laskentamenetelmiä 
Tähtipistepotentiaalimenetelmä
Theveninin menetelmä
Kirchhoffin laskentamenetelmä
Silmukkamenetelmä
Solmumenetelmä

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 



Luokka:Sähkötekniikka