Philippe Pétain

Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain (24. huhtikuuta 1856 – 23. heinäkuuta 1951), yleisesti tunnettu nimillä Philippe Pétain tai marsalkka Pétain, oli ranskalainen ensimmäisen maailmansodan kenraali ja sotasankari sekä toisen maailmansodan aikainen Ranskan johtava saksalaismyöntyvyyttä edustanut poliitikko. Adolf Hitlerin johtaman natsi-Saksan miehitettyä Ranskan pohjoisosat toisessa maailmansodassa Pétain valittiin nimellisesti saksalaisvallasta vapaan Vichyn Ranskan johtoon. Tämä teki hänestä maanpetturin saksalaismiehitystä vastustaneen Ranskan vastarintaliikkeen näkökulmasta. Pétain vangittiin pian Ranskan vapautuksen jälkeen.

Toisen maailmansodan aikana Pétain oli 1940–1944 Vichyn Ranskan valtionpäämies, mikä leimasi hänet maanpetturiksi ja johti kuolemantuomioon. Charles de Gaulle kuitenkin muutti tuomion elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi, ja Pétain kuoli Île d’Yeun vankilasaarella 1951.

 Varhainen elämä ja ensimmäinen maailmansota 
Pétain syntyi Cauchy-à-la-Tourissa Pas-de-Calais’n departementissa Pohjois-Ranskassa. Perhe piti maatilaa. Hän liittyi armeijaan 1876 ja kävi Saint-Cyrin sotilasakatemiaa ja École supérieure de guerreä Pariisissa.

Pétain oli palkittu ensimmäisen maailmansodan veteraani ja juhlittu sankari. Hän komensi Ranskan joukkoja Verdunin taistelun alusta lähtien ja oli erinomainen puolustustaktiikan tuntija. Verdunin kriittisessä tilanteessa hän pyrki tekemään uudistuksia, kuten kaluston ja reservijoukkojen lisääminen ja tykistön tulivoiman parantaminen. Nämä kasvattivat hänen suosiotaan joukkojen keskuudessa. 

Pétainista tuli Ranskan joukkojen ylipäällikkö epäonnistuneen Nivellen offensiivin ja sitä seuranneen armeijan kapinan jälkeen toukokuussa 1917. Pétain kukisti kapinan kovin ottein ja tuomitsi kapinajohtajia kuolemaan. Mutta Pétain myös lupasi, ettei epätoivoisia hyökkäysyrityksiä tehtäisi ennen kuin saataisiin panssarivaunuja ja amerikkalaisia joukkoja. Pétain siirtyi puolustuskannalle ja armeija kesti Saksan romahdukseen asti. Hänen puolustusta suosiva strategiansa johti sodan jälkeen Maginot-linjan rakentamiseen.

Pétainia rohkaistiin mukaan politiikkaan, mutta hänellä ei ollut kiinnostusta asettua ehdokkaaksi vuoden 1934 vaaleissa. Hänet nimitettiin kuitenkin sotaministeriksi hallitukseen ja seuraavana vuonna alivaltiosihteeriksi. Pétain kannatti myönnytyspolitiikkaa natsi-Saksaa kohtaan.

Vichyn Ranskan johdossa
pienoiskuva|vasen|Pétain ja Adolf Hitler 24. lokakuuta 1940. 
Keväällä 1940 Saksan armeija valloitti Ranskan. Tappion jälkeen marsalkka Pétain nimitettiin pääministeriksi laajoin valtaoikeuksin, joiden perustuslaillisuus kiistettiin myöhemmin. Hän hyväksyi 22. kesäkuuta allekirjoitetun antautumista vastanneen aseleposopimuksen. Sen mukaan Ranska joutui luovuttamaan Saksan joukoille vallan maan pohjois- ja länsiosissa, Pariisi mukaan luettuna, mutta loppuosa maasta jäi itsenäisen hallinnon alaisuuteen, jonka pääkaupungiksi tuli Vichyn pikkukaupunki.

Edustajainkokous ja senaatti kokoontuivat 10. heinäkuuta hätäistuntoon ja päättivät antaa kaiken vallan – perustuslaillisen, lainsäädäntä-, toimeenpano- ja tuomiovallan – Pétainin haltuun. Tämä teki Pétainista diktaattorin. Uuden hallituksen konservatiivit päättivät käyttää tilannetta hyväkseen, ja kolmannen tasavallan uskonnottomuusperiaate korvattiin perinteisemmällä katolilaiseen kristinuskoon perustuvalla.

Pétain käytti valtaansa erottamalla tasavaltalaisia virkamiehiä sekä vangitsemalla vastustajiaan ja ulkomaisia pakolaisia. Hän järjesti Legion française des combattantsin, joka tuki hänen hallintoaan.

Pétain, tai hänen kannattajansa Pierre Laval ja amiraali François Darlan, eivät vastustaneet Saksan vaatimuksia liittyä akselivaltojen puolelle. Pétain järjesti aseistetun miliisin, joka SS-eversti Joseph Darnandin alaisuudessa taisteli Ranskan vastarintaliikettä vastaan. Darnand otettiin myös hallitukseen järjestysministeriksi. Vichyn joukot Ranskan siirtomaissa määrättiin taistelemaan liittoutuneita vastaan.

Saksan ja Italian joukot valtasivat 11. marraskuuta 1942 operaatio Antonissa Vichyn Ranskan alueet sen jälkeen, kun liittoutuneiden joukot olivat nousseet maihin Pohjois-Afrikassa operaatio Torchissa. Vaikka Vichyn hallitus oli vielä virallisesti olemassa, Pétain ei ollut kuin sen keulakuva ja Saksa lakkasi pitämästä Vichyn Ranskaa "itsenäisenä". Pétain ja muut hallituksen jäsenet pakenivat Ranskasta liittoutuneiden lähestyessä 7. syyskuuta 1944 ja siirtyivät Sigmaringeniin Etelä-Saksaan pakolaishallituksena. Pétain erosi pian johtajan paikalta. Hänen seuraajakseen nimitettiin 1. lokakuuta 1944 diplomaatti Fernand de Brinon.

 Oikeudenkäynti ja kuolema 
Huhtikuussa 1945 Pétain palasi Sveitsistä Ranskaan oikeudenkäyntiin, jossa häntä syytettiin yhteistoiminnasta saksalaisten kanssa, havaittiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan. Charles de Gaulle muunsi tuomion elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi 17. elokuuta 1945 hänen ikänsä vuoksi. Pétain kuoli Île d’Yeun saaren vankilassa Bretagnen rannikon edustalla 1951.

 Kunnianosoituksia 
Kun Pétain todettiin syylliseksi maanpetoksesta, hän menetti kaikki alla olevat aiemmin saamansa kunniansoitukset:

 55x55px Kunnialegioonan suurristi (Ranska)
 55x55px Sotilasmitali (Ranska)
 55x55px Akateemisten palmunlehvien ritarikunnan upseeri (Ranska)
 55x55px Vuosien 1914–1918 sotaristi (Ranska)
 55x55px Ympärysvaltojen voiton mitali (Ranska)
 55x55px Vuosien 1914–1918 sodan muistomitali (Ranska)

Huolimatta tuomiostaan Pétain sai kuitenkin pitää saamansa marsalkan arvonimen.

Lähteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Ranskan valtionpäämiehet
Luokka:Toisen maailmansodan henkilöt
Luokka:Ranskan marsalkat
Luokka:Ranskalaiset elinkautisvangit
Luokka:Ranskan pääministerit
Luokka:Ranskan akatemian jäsenet
Luokka:Vuonna 1856 syntyneet
Luokka:Vuonna 1951 kuolleet