Viktor Emanuel II

Viktor Emanuel II (, 4. maaliskuuta 1820 Torino, Sardinian kuningaskunta – 9. tammikuuta 1878 Rooma, Italian kuningaskunta) oli Piemonten, Savoijin ja Sardinian kuningas vuodesta 1849 vuoteen 1861. 18. helmikuuta 1861 hän otti käyttöön myös arvonimen Italian kuningas, ja hän oli yhdistyneen Italian ensimmäinen kuningas. Viktor Emanuel piti tätä arvonimeä hallussaan kuolemaansa asti.

 Tausta ja perhe-elämä 
Viktor Emanuel syntyi Torinossa, Carignanin prinssin Kaarle Albertin ja Itävalta-Toscanan arkkiherttuatar Maria Teresian vanhimpana poikana. Hänellä oli kaksi nuorempaa sisarusta. Kaarle Albert nousi Sardinian kuninkaaksi vuonna 1831, jolloin Viktor Emanuelista tuli kruununprinssi. Viktor Emanuelin koulutus oli ajan prinsseille tyypillinen painottuen uskontoon ja sotilasopintoihin. Tämä näkyi hänen myöhemmässä elämässään, sillä hän viihtyi tavallisten sotilaiden parissa kenttäoloissa paremmin kuin hovissa.

Isä Kaarle Albert soti vuonna 1848 Itävaltaa vastaan, mutta kärsi tappion Novaran taistelussa seuraavana vuonna. Viktor Emanuel komensi tuolloin divisioonaa, ja vaikkei hän ollutkaan tavallista taitavampi komentaja, hän oli kuitenkin rohkea sotilas.

Vuonna 1842 Viktor Emanuel II meni naimisiin serkkunsa Itävallan arkkiherttuatar Maria Adelheidin (1822–1855) kanssa. Maria Adelheid kuoli vuonna 1855 vain 12 päivää viimeisimmän lapsensa syntymän jälkeen. Pari sai kahdeksan lasta:
 Maria Clotilde (1843–1911), meni naimisiin Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparten (1822–1891) kanssa.
 Umberto (1844–1900), josta tuli myöhemmin Italian kuningas.
 Amedeo (1845–1890), josta tuli myöhemmin Espanjan kuningas.
 Oddone Eugenio (1846–1866), Monferraton herttua.
 Maria Pia (1847–1911), meni naimisiin Portugalin kuninkaan Ludvig I:n kanssa.
 Carlo Alberto (1851–1854), Chablais’n ruhtinas.
 Vittorio Emanuele (1852).
 Vittorio Emanuele (1855), Geneven kreivi.  

Rosa Theresa Vercellona Guerrieri (lempinimeltään La Rosina) oli Viktor Emanuelin rakastajatar. Heille syntyi kaksi lasta. Kuningas Viktor kosi Rosaa kuningattaren kuoleman jälkeen. Italialaiset eivät olisi hyväksyneet Rosaa kuningattareksi, joten he solmivat morganaattisen avioliiton. Tällöin heidän perillisillään ei olisi kruununperimysoikeutta. Parin kirkollinen vihkiminen järjestettiin 1896 Viktor Emanuelin ollessa hyvin sairas, jolloin hänen pelättiin kuolevan. La Rosinan lisäksi Viktor Emanuelilla oli myös muita, joskin lyhyitä, suhteita.

 Sardinian kuningas 
Kaarle Albert luopui kruunusta, ja Viktor Emanuelista tuli Sardinia-Piemonten kuningas 24. maaliskuuta 1849. Hän joutui valtakautensa alussa tukahduttamaan tasavaltalaisen vasemmiston liikehdinnän sekä maksamaan sotakorvaukset Itävallalle, mikä aiheutti närää kuningaskunnassa.

Isäänsä verrattuna Viktor Emanuel oli konservatiivisempi, muttei kuitenkaan lakkauttanut isänsä aikana käyttöön otettua perustuslakia. Vuonna 1850 uskossa oleva kuningas hyväksyi myös lain, jolla kirkon etuoikeuksia karsittiin. Kaksi vuotta myöhemmin kuningas nimitti pääministeriksi Camillo Cavourin, joka oli arvomaailmaltaan kuta kuinkin Viktor Emanuelin täydellinen vastakohta. Kaksikko alkoi kuitenkin suunnittelemaan yhtenäisen Italian luomista.

Krimin sodan aikana Sardinian kuningaskunta liittyi Yhdistynyt kuningaskunnan ja Ranskan puolelle, mitä Cavour hyödynsi saadakseen nämä kaksi puolelleen. Hän neuvotteli salaa myös Napoleon III:n kanssa Sardinian ja Ranskan välisestä liitosta Itävaltaa vastaan.

 Italian kuningas ja maan yhdistäminen 

Itävalta ja Sardinia ajautuivat sotaan vuonna 1959. Viktor Emanuel komensi henkilökohtaisesti joukkoja. Kuningas hyväksyi vastoin Cavourin neuvoa Villafrancan aselevon, minkä nojalla Lombardia-Venetsian kuningaskunnan Lombardian puoliskosta tuli osa Sardiniaa. Cavourin neuvottelujen tuloksena Napoleon salli Sardinian myöhemmin liittää itseensä muun muassa Toscanan suurherttuakunnan. Vastineeksi tästä Sardinia luovutti Nizzan ja Savoijin alueet Ranskalle.

Vuonna 1860 Viktor Emanuel rohklaisi Giuseppe Garibaldia hyökkäämään Molempain Sisiliain kuningaskuntaan ja etenemään sieltä kohti pohjoista, josta Viktor Emanuel itse lähtisi tulemaan häntä vastaan. He kohtasivat lopulta Teanon kunnassa. Viktor Emanuel julistettiin Italian kuninkaaksi Torinossa 17. maaliskuuta 1861. Hän ei ottanut hallitsijanimekseen muotoon Viktor Emanuel I, koska halusi painottaa jatkuvuutta Sardinian ja Italian välillä. 

Cavour kuoli vuonna 1861, minkä jälkeen Viktor Emanuel alkoi johtaa valtiota aiempaa enemmän itse. Hänen johdollaan Italia laajentui aluksi Venetsiaan vuonna 1866 ja sitten Roomaan.

Viktor Emanuel saapui Roomaan 20. syyskuuta 1870, julisti sen Italian pääkaupungiksi ja teki Quirinalen palatsista kuninkaallisen palatsin. Paavi Pius IX ei hyväksynyt Italian laajenemista Roomaan, ja tästä alkoi niin sanottu Vatikaanin vankeus. Hän myös julisti ekskommunikaatioon kaikki sellaiset, jotka osallistuivat jollain tavalla Kirkkovaltion valloittamiseen. Tähän kuuluivat sekä Cavour että Viktor Emanuel. Roomassa järjestettiin kansanäänestys Italian kuningaskuntaan liittymisestä, mitä suurin osa äänestäneistä kannatti. Paavi kieltäytyi kaikesta kanssakäymisestä Italian hallituksen kanssa. Italia sääti marraskuussa 1870 lain, jonka nojalla se tunnusti paavin suvereniteetin kirkon johtajana ja tarjosi tälle vuotuista rahallista korvausta menetetyistä maista. Pyhän istuimen puolelta tähän suostuttiin vasta lateraalisopimuksen yhteydessä vuonna 1929. Viktor Emanuel oli kuitenkin salaa kirjeenvaihdossa Pius IX:n kanssa siinä toivossa, että kirkon ja Italian välit paranisivat.

 Viimeiset vuodet ja kuolema 
Italian yhdistämisen jälkeen Viktor Emanuel keskittyi lujittamaan asemaansa Italian kuninkaana ja rakentamaan uutta maata. Hän sai lisänimen "Isänmaan isä ()".

Viktor Emanuelin ja La Rosinan siviilivihkiminen suoritettiin lokakuussa 1877. Hieman ennen Viktor Emanuelin kuolemaa Pius IX pyörsi kuninkaan ekskommunikaation ja salli hänen saada sairaan voitelun ennen kuolemaansa. Viktor Emanuel kuoli Quirinalen palatsissa 9. tammikuuta 1878. Pius IX myös salli Viktor Emanuelin haudattavan Pantheoniin. Pius IX itse kuoli hieman alle kuukausi Viktor Emanuelin jälkeen.

 Kunnianosoituksia 

 Italialaiset 
 55x55px Pyhimmän ilmoituksen ylimmän ritarikunnan ritari (Italia, 1836)
 55x55px Pyhän Joosefin ritarikunnan suurristi (Toscana)

 Ulkomaalaiset 
 55x55px Pyhän Tapanin ritarikunnan suurristi (Itävalta, 1869)
 55x55px Kultaisen taljan ritarikunnan ritari (Itävalta, 1841)
 55x55px Uskollisuuden ritarikunnan ritari (Baden, 1864)
 55x55px Zähringenin leijonan ritarikunnan suurristi (Baden, 1864)
 55x55px Leopoldin ritarikunnan suurristi (Belgia, 1855)
 55x55px Kamehameha I:n ritarikunnan suurristi (Havaiji, 1865)
 55x55px Sukkanauharitarikunnan kunniaritari (Yhdistynyt kuningaskunta, 1855)
 55x55px Pyhän Hubertuksen ritarikunnan ritari (Baijeri, 1869)
 55x55px Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska, 1861)
 55x55px Meksikon kotkan keisarillinen ritarikunta ketjulla (Meksiko, 1865)
 55x55px Mustan kotkan ritarikunta ketjulla (Preussi, 1875)
 55x55px Pour le Mérite -mitali (Preussi, 1872)
 55x55px Tuoksuruutakruunun ritarikunnan ritari (Saksi, 1850)

 Galleria 

 Lähteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Italian kuninkaat
Luokka:Sardinian kuninkaat
Luokka:Vuonna 1820 syntyneet
Luokka:Vuonna 1878 kuolleet