Algot Untola

Algot Untola, alun perin Algoth Tietäväinen, kirjailijaniminä Maiju Lassila ja Irmari Rantamala (28. marraskuuta 1868 Tohmajärvi – 21. toukokuuta 1918 Helsinki), oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Tietäväisen sukuun syntyneelle pojalle annettiin nimeksi Algoth, mutta hän muutti nimensä myöhemmin Algot Untolaksi.

 Lapsuus ja nuoruusvuodet 
Untolan vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Wilhelm Tietäväinen ja Maria Simontytär Hakulinen. Isä kuoli vuonna 1881, ja seuraavana vuonna Algotin äiti meni uusiin naimisiin. Pojan isäpuolen alkoholinkäyttö aiheutti perheelle ongelmia. Koulussa hyvin menestynyt Algot pääsi sukulaisten avustuksella 1887 Sortavalan seminaariin, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi 23. elokuuta 1891.

 Pietarin vuodet ja opettajan ura 
Untola toimi opettajana Raahessa, Kälviällä ja vuodesta 1893 lähtien Viipurissa, mutta sitten hän vaihtoi alaa ja siirtyi vuonna 1900 puutavarakauppiaaksi Pietariin.

Pietarissa Untola meni 1903 naimisiin Therese Marie Johanna Küstringin kanssa. Avioliitto päättyi kuitenkin nopeasti erään version mukaan siksi, että Therese Marie olisi ollut intersukupuolinen, toisen version mukaan taas Untola jätti vaimonsa heti häiden jälkeen. Avioliitto pysyi kuitenkin muodollisesti voimassa vuoteen 1913 saakka, jolloin Untola sai virallisen eron.

Pietarissa Untola liittyi mukaan sosialistivallankumouksellisten toimintaan ja kertoi itse olleensa avustajana mukana Venäjän sisäministeriä von Plehweä vastaan 28. elokuuta 1904 tehdyssä pommiattentaatissa. Plehwen murhan jälkeen Untola pakeni Suomeen ja toimi opettajana ensin Lohjalla Lohjansaaren koulussa 1904–1905 ja sen jälkeen Kaustisella Vintturin koulussa 1905–1907.

Kaustisella ollessaan Untola alkoi kirjoittaa Suomalaisen puolueen Kokkola-lehteen heti vuoden 1905 suurlakon jälkeen, ja seuraavana vuonna hän alkoi kirjoittaa lehteen pakinoita Liisan Antti ja Maamies-nimimerkeillä. Näiden pakinoiden herättämän huomion vuoksi Untola palkattiin myöhemmin Suomalaisen puolueen vaaliagitaattoriksi. Vuonna 1905 Untola oli tavannut Lohjalla leskirouva Olga Jasinskin, jonka kanssa hän asui yhdessä vuoteen 1907 saakka. Suhde päättyi, kun parin yhteinen lapsi kuoli ja kiivaan riidan lopuksi Jasinski kaatoi rikkihappoa Untolan sukupuolielimille.

Juha Hurmeen mukaan Untola ei sukuelintensä tuhouduttua enää kirjoittanut miehen nimellä.

 Kirjailijana 
Opettajantoimen jätettyään Untola työskenteli ensin suomalaisen puolueen agitaattorina Vaasan läänin pohjoisessa ja itäisessä vaalipiirissä ja sitten vuosina 1908–1909 Satakunta-lehden päätoimittajana Porissa. Untola aloitti kirjailijanuransa julkaistuaan keväällä 1909 osittain omaelämäkerrallisen Harhama-romaaninsa.

Untola kirjoitti monilla kirjailijanimillä, joita olivat Maiju Lassila, Irmari Rantamala, Väinö Stenberg, J. I. Vatanen, Liisan-Antti ja Jussi Porilainen. Untolan tunnetuimmat teokset ovat Irmari Rantamalan nimellä 1909 julkaistu Harhama ja Maiju Lassilan nimellä vuonna 1910 ilmestynyt Tulitikkuja lainaamassa. Untola kieltäytyi ottamasta vastaan jälkimmäisestä kirjasta myönnettyä valtion palkintoa. Asuessaan Kouvolassa Untola kirjoitti vuosina 1911–1912 useita näytelmiä, kuten Kun lesket lempivät, Kun ruusut kukkivat, Luonnonlapsia ja Nuori mylläri. Pelkästään 1912 Untola julkaisi yhdeksän kirjaa eri salanimillä. Kaikkiaan Untola kirjoitti eri nimillä yli 20 kirjaa, viimeisen kirjansa Turman talo hän julkaisi 1916 Irmari Rantamalan nimellä.

Untolan aiemmin tuntematonta runotuotantoa on löytynyt arkistosta. Hän julkaisi 1893 kolme runoa nimimerkillä "A. T." eli Algot Tietäväinen. Hän oli opettajana Viipurin yläkansakoulussa ja meni mukaan Viipurin työväenyhdistyksen puhujayhdistyksen toimintaan. Yhdistys järjesti suuret arpajaiset, joiden yhteydessä myytiin Karjala-nimistä arpajaislehteä. Lehdessä oli seitsemän kaunokirjallista tekstiä, joista neljä oli nimettömiä, kolme runoa varustettuna allekirjoituksella "A. T." Olli Vilkuna kirjoittaa Parnassossa vuonna 2020, että tekijästä ei ole erehtymisen vaaraa: omana aikanaan yhdistyksen jäsenten lisäksi oli muillekin viipurilaisille selvää, kuka nimikirjainten takana oli. Vilkunan mukaan ne erottuivat laadullisesti "tavallisten sunnuntairunoilijoiden" tuotoksista, joita lehdet mielellään julkaisivat. Runot olivat "Langennut", juhlalehden nimikkoruno "Karjala" ja "Vangittu äiti", ja niissä surkuteltiin kalevalaisen Karjalan ja Suomen kansan kohtaloa sortajan kynsissä, mutta samalla yllytettiin taisteluun.Olli Vilkuna, Algot Untolan tuntematon debyytti. Parnasso 3/2020, s. 44–46 (Artikkeli sisältää runon "Langennut" sekä näytteitä kahdesta muusta runosta, Karjala ei kuulu julkisiin digitoituihin aineistoihin, ks. tämän sivun keskustelusivu, ots. Karjala-arpajaisjulkaisu)

Untolalla oli myös sittemmin kadonnut käsikirjoitus nimeltä "Martta", jota hän 1896 Helsingissä käydessään tarjosi kustantajille. Hän lähetti sen myös Werner Söderströmille Porvooseen. Saatekirje on säilynyt. Teksti oli runokertomus ja aiheeltaan raamatullinen.

 Työmies-lehden toimittajana 
Untola kannatti aluksi Suomalaista puoluetta, mutta riitaantui ja liittyi sosialidemokraatteihin. Kesällä 1916 Untola kirjoitti Työmies-lehteen kolme "Porvarikirjettä", jotka olivat hänen jäähyväisensä Suomalaiselle puolueelle. Syksystä 1917 lähtien Untola toimi Työmiehen vakituisena avustajana ja sittemmin toimittajana.

Panu Rajalan mukaan Työmiehessä Untola ("Irmari Rantamala") "kiihotti punakaarteja surmaamaan luokkaviholliset viimeiseen mieheen, jotta uusi punainen huomen veressä kirkastuisi" ja hän vielä erikseen kehotti tappamaan muun muassa kirjailija Juhani Ahon.

 Viimeiset vaiheet 
pienoiskuva|280px|Valkoiset hautaamassa teloittamaansa Algot Untolaa Santahaminassa toukokuussa 1918.
Untola oli sisällissodassa punaisten puolella. Hän oli Työmies-lehden toimituksessa Helsingin valtaukseen saakka, ja lehden 12. huhtikuuta ilmestynyt viimeinen numero oli Untolan yksin toimittama. Viimeinen numero ehdittiin painaa, mutta sen jakelu jäi kesken saksalaisten joukkojen edettyä Helsingin keskustaan.

Untola vangittiin Helsingin valtauksen jälkeen, ja hän kuoli 21. toukokuuta 1918 epäselvissä olosuhteissa. Häntä oltiin kuljettamassa Helsingistä laivalla Suomenlinnaan teloitettavaksi. Jotkut tahot väittävät Untolan hypänneen veteen aikeinaan pako. Toiset sanovat, että Untola olisi ammuttu laivan kannelle ja sitten heitetty veteen. Leo Lindstenin kirjassa Maiju Lassila – legenda jo eläessään on Untolan viimeisistä vaiheista seuraava kuvaus:

Yrjö Räisäsen vaimo Kerttu-Liisa oli käynyt keskustelemassa tuomari Vilho Joutsenlahden kanssa, jonka tiedettiin auttaneen työväkeä ja hävinnyttä osapuolta sisällissodassa 1918 jo ennen valtiorikostuomioistuimia, ja olihan Vilho toiminut syytettyjen puolustusasianajajana myös kansanvaltuuskunnan tuomioistuimissa. Hän oli luvannut ottaa hoitaakseen Algoth Untolan puolustuksen. Viimeisessä kirjeessään 15.5.1918 Untola kyselee Kerttu Räisäseltä koska Joutsenlahti tulee ja pyysi kiirehtimään asian suhteen.  Mutta taisi jo aika tiimalasissa olla lopussa. Ja itse vankien tapaaminen oli tehty todella hankalaksi Suomenlinnan komendantin toimesta.

Ajan henkeä kuvaa, että senaattori A. Osw. Kairamo oli juuri Untolan kuolinpäivän aattona lähettänyt Suomenlinnan komendantille Carl von Wendtille kirjeen, jossa hän kiinnitti tämän huomiota siihen, että vankien joukossa pitäisi olla yksi kaikkein pahimmista kansankiihottajista, Untola. Komendantin vastauskirje kuului näin: ”Senaattori K. Herra A. Osw. Kairamo. Herra Senaattorin kirjailija Maiju Lassilaa koskevan ystävällisen kirjeen johdosta toukokuun 20. päivältä minulla on ilo ilmoittaa, että kuten päivälehdistä on jo käynyt ilmi, kyseessäoleva mies on jo ammuttu. Suurimmalla kunnioituksella /Carl von Wendt.”Suomalainen murhenäytelmä, s. 94-95/102 (Ote Marko A. Hautalan kirjasta)

Myös kirjailija ja Untolan kirjojen kustantaja Eino Railo, Toivo T. Kaila, kirjailijat Kyösti Wilkuna ja Toivo Tarvas sekä senaattori Oswald Kairamo olivat mukana Untolaa kuljettaneessa laivassa, ja heidän oli tarkoitus seurata Untolan teloitusta.

Algot Untola haudattiin teloitettujen punaisten joukkohautaan Santahaminan vankileirille. Vuonna 1939 Untolan jäännökset siirrettiin Hietaniemen hautausmaalle.Punaisten muistomerkit Helsingissä.  Työväenmuseo Werstas. Viitattu 13.2.2014. Hautahaku.

16.8.2018 - Elämään heränneet - Maiju Lassila 150 v. - Vesa Ollilainen, Maiju Lassilan sisaren pojan poika

Kun kuolen, tiedän kuolevani syyttömänä, sillä tiedän tarkoittaneeni parasta. Olen koittanut saada aikaan rauhaa. Ehkäistä julmuuksia, olen rukoillut työväkeä karttamaan julmuutta,  kostoa jos en kirjoittanut. Oman itseni edessä olen luvannut asekädessä viimeiseen veripisaraan asti suojella jokaista porvarinaista jos onnettomuus uhkaa. Olen joka kirjoituksessani kokenut taivuttaa mielenrauhaa vetoamalla sekä omien että vastustajien parhaiden tunteisiin. Olen alun pitäen, yksityiselle ainoalle, jolle olen suullisesti jotain puhunut toimittaja Räisäselle. Sanonut, että vallankumous on onneton askel ja on heti alettava etsiä sovintoa. Sen puhuin jo tammikuun kolmantenakymmenentenä päivänä ja toistin useasti myöhemmin samalle Räisäselle.

(Se sisällissota alkoi silloin tammikuun lopulla.)

Juuri minä panin alkuun senkin rauhan tarjouksen, joka julkaistiin työmiehessä  huhtikuun 10. päivänä. Minä lähetin Räisäsen sopimaan siitä maisterin Kedon kanssa, että hän etsisi allekirjoittajat ja laatisi asian. Kun punakaarti esti työmiehen julkaisemasta kehotusta laskee aseet. Kirjoitin minä omalla uhallani saman ja vielä selvemmän kehotuksen ja vedoten punaisten parhaisiin tunteisiin ja sain sen menemään oman nimeni voimalla. Olen selittänyt, että työväen kysymystä ei voida aseilla ratkaista, sillä työväki ei kykene vielä ottamaan asioiden hoitoa käsiinsä. Olen ainoa, joka on kirjoittanut rauhan ja sovinnon nimessä ja nähnyt siinä pelastukset.

Olen kirjoittanut vaikeissa oloissa ja todella vaikeasti ja omatuntoni mukaan. Jos minua rangaistaan, tehdään minulle vääryyttä.Olen nähnyt työväen hädän ja siunaan sen tulevaisuutta enkä huuda kostoa kenellekään. 

 Teokset 
Nimellä Irmari Rantamala
 Harhama ja Martva. Kustannus Oy Kansa 1909.
 Israelitar. Otava 1913.
 Kuoleman rajoilla. Otava 1915
 Turman talo. Kustannus Oy Kirja 1917.
 Totuuden nimessä. Kansankulttuuri 1948.
 Viimeiset kirjoitukset. Love 1977

Nimellä Maiju Lassila
 Tulitikkuja lainaamassa. Kustannus Oy Kansa 1910.
 Pirttipohjalaiset. Kustannus Oy Kansa 1911.
 Kun lesket lempivät. Arvi A. Karisto 1911.
 Pojat asialla. Kustannus Oy Kansa 1911.
 Luonnon lapsia. Kustannus Oy Kansa 1912
 Nuori mylläri. Kustannus Oy Kansa 1912
 Tytöt talosilla. Kustannus Oy Kansa 1912
 Rakkautta. Arvi A. Karisto 1912.
 Elämän vaihteessa. Arvi A. Karisto 1912.
 Pekka Puavalj. Arvi A. Karisto 1912.
 Jussi Puranen. Arvi A. Karisto 1912.
 Kun ruusut kukkivat. Arvi A. Karisto 1912.
 Manasse Jäppinen. Kustannus Oy Kirja 1912.
 Kilpakosijat. Kustannus Oy Kirja 1913.
 Isä ja poika. Otava 1914.
 Liika viisas. Arvi A. Karisto 1915.
 Iivana. Kustannus Oy Kirja 1915.
 Kuolleista herännyt. Otava 1916.
 Mimmi Paavaliina. Arvi A. Karisto 1916.
 Mestari Nyke. Otava 1917.
 Ikiliikkuja. Otava 1962.
 Portto – Syntinen nainen. Hilden 2002.

Nimellä J. I. Vatanen
 Avuttomia. Otava 1913.

Käännöksiä
Venäjäksi
 Пирттипохья и её обитатели. Пер. Л. Виролайнен / Pirttipohjalaisia, 1911
 Сверхумный. Пер. А. Хурмеваара / Liika viisas, 1915
 Воскресший из мёртвых. Пер. М. Зощенко / Kuolleista herannyt, 1916

 Algot Untolan teoksiin perustuvia elokuvia 
 Tulitikkuja lainaamassa, ohjaus Toivo Särkkä.  1938
 Nuori mylläri, ohjaus Valentin Vaala.  1958
 Kuolleista herännyt (tv-elokuva), ohjaus Hannu Kahakorpi ja Jukka Sipilä. 1975
 Tulipää, ohjaus Pirjo Honkasalo ja Pekka Lehto.  1980  (Harhama-romaanin pohjalta)
 Tulitikkuja lainaamassa, ohjaus Risto Orko ja Leonid Gaidai.  1980

 Huomionosoituksia 
pienoiskuva|Muistolaatta Runeberginkatu 6:n seinässä Helsingissä.
 Joensuun taidemuseon pihalla on Maiju Lassilan muistomerkki Kolmijakoinen muusa (Nina Terno 1973).
 Helsingin Pohjois-Haagassa on Maiju Lassilan tie
 Tohmajärven yläasteen koulun nimi oli aiemmin Tietäväisen koulu, ja koulukeskuksen auditorio oli nimeltään Maiju Lassila -sali.
Tohmajärven uuden vuoden 2021 alussa käyttöönotetun yhtenäiskoulun nimi on Maiju Lassilan koulu.
 Tohmajärven kesäjuhlan nimi on Potsipäivät, Tulitikkuja lainaamassa -romaanin Vatasen potsin eli porsaan mukaan.
 Tohmajärvellä on Maiju Lassilan tie ja muistomerkki
 Lassilan juhlavuoden (syntymästä 140 v. ja kuolemasta 90 v.) kunniaksi Tohmajärvellä vietettiin Lassila-viikonloppua marraskuun lopulla 2008.

 Elämäkertaelokuva 
 Tulipää, ohjaus Pirjo Honkasalo ja Pekka Lehto, 1980

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 
 Erho, Elsa: Maiju Lassila: Kirjallishistoriallinen tutkimus. Väitöskirja. Turun yliopisto 1957.
 Hautala, Marko A.: Liisan Antin aikaan: Algot Untolan Kaustisen-vuosi ja Kokkola-lehden kirjoitukset 1905–1906. Kustannusosuuskunta Länsirannikko 2006. 
Hautala,  Marko A.: Algoth – Kapinallinen kynämies. A. Untolan merkillinen elämä. Vammala : Warelia 2021 

 Kimmo Lehtimäki: Taistelijat – Kirjailija Konrad Lehtimäen ja tuomari Vilho Joutsenlahden kamppailu vääryyttä vastaan: Warelia 2025 ISBN: 978-952-387-073-4

 Aiheesta muualla 

 Vapaasti ladattavia Algot Untolan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
 Kotuksen tekstikorpuksia: Maiju Lassila (Pojat asialla 1911, Avuttomia 1913, Kuoleman rajoilla 1915)
  Maiju Lassila ja tuotanto Tohmajärven sivuilla (Archive.org)
 Maiju Lassila Karjalohjan sivuilla (Archive.org)
 Petri Liukkonen, Maiju Lassila, Authors' Calendar 
 Marko Hautalan kirjan Liisan Antin aikaan esittely ja linkkejä otteisiin kirjasta (Archive.org)
 Äänikirja: Kilpakosijat. Eero Saarinen lukee Maiju Lassilan teosta Yle Areena – Yle Radio 1.
 Äänikirja: Pojat asialla. Pekka Savolainen lukee Maiju Lassilan teosta Yle Areena – Yle Radio 1.
 Maiju Lassilan digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
 Irmari Rantamalan digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
 J. I. Vatasen digitoituja teoksia Kansalliskirjastossa
 Algot Untola Ylen Elävässä arkistossa

 Mikko Saarenheimo : Kirjailija Algoth Untola Porissa sanomalehtimiehenä "Harhama"-romaanin syntymävaiheessa, Satakunta kotiseutututkimuksia XIV. Satakuntalainen osakunta 1948, sivut 134-165

Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Suomalaiset toimittajat
Luokka:Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Luokka:Suomen sisällissodan punaiset
Luokka:Suomen sisällissodan terrorin uhrit
Luokka:Vuonna 1918 kuolleet
Luokka:Vuonna 1868 syntyneet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit