Maria Callas

Maria Callas (, syntymätodistuksessa Sophie Cecilia Kalos, ristimänimeltään María Ánna Sofía Sesilía Kalogeropoúlou, , ) oli yhdysvaltalais-kreikkalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Callas oli aikansa tunnetuin oopperalaulaja 1940-luvun lopulta 1960-luvulle.

 Elämä ja ura 
Callas syntyi kreikkalaiseen siirtolaisperheeseen New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Isä oli liikemies ja vaihtoi perheen nimen Callasiksi edistääkseen sopeutumista. Maria muutti 13-vuotiaana äitinsä kanssa Ateenaan, Kreikkaan. Ateenassa Callas opiskeli musiikkia muun muassa kuuluisan oopperalaulajan, Elvira de Hidalgon johdolla.

Callas esiintyi Kreikassa 1940-luvulla ahkerasti ja nousi kansalliseen maineeseen. Hän palasi vuonna 1944 Yhdysvaltoihin, mutta ei saanut siellä työtilaisuuksia yhtä hyvin kuin Kreikassa.

Callas esiintyi vuonna 1947 Veronan oopperafestivaalilla, missä hänen äänensä teki yleisöön vaikutuksen. Tästä alkoi nousu maailmankuuluksi laulajaksi. 

Callas esiintyi 1950-luvulla Italian ja muun maailman tunnetuimmissa oopperataloissa, kuten Milanon La Scalassa, Pariisin Palais Garnier’ssa ja New Yorkin Metropolitanissa. Hänen ansiokseen voidaan ainakin osaksi lukea yleisen kiinnostuksen kasvu 1800-luvun alkupuolen italialaisia bel canto -oopperoita kohtaan. Callasin ohjelmistoon kuuluivat tärkeimmät oopperasäveltäjät Wagnerista koloratuuriklassikoihin. Häneen yhdistettiin erityisesti Luigi Cherubinin Medea ja Vincenzo Bellinin Norma. Callasin laulutaide oli harvinainen yhdistelmä dramaattista ilmaisuvoimaa ja teknistä taituruutta yhdistettynä laajaan äänialaan, minkä vuoksi hänen ohjelmistoonsa mahtui esimerkiksi niin Wagnerin Valkyyrian Brünnhilden kuin Bellinin Unissakävijän Aminankin osat. Tavallisesti näiden osien esittäjiksi tarvitaan kaksi täysin erityyppistä sopraanoa.

Callas oli ollut uransa alkuvuosien aikana huomattavan ylipainoinen, mutta 1950-luvun alkupuolella hän laihdutti kolmisenkymmentä kiloa. Hoikistuminen teki Callasista muoti-ikonin ja suositun lehtien kansikuvissa. Jotkut kriitikot tosin olivat sitä mieltä, että Callas oli menettänyt laihtumisensa myötä äänensä loistokkuuden.

Callas oli vaativa tähti, joka esitti suuria ja paljon mediajulkisuutta saaneita vaatimuksia oopperataloille. Ristiriidat Metropolitanin oopperajohtaja Rudolf Bingin kanssa johtivat siihen, että Callas jätti Yhdysvallat ja palasi Eurooppaan jatkamaan uraansa.

Callasin ensimmäinen aviomies ja manageri Giovanni Battista Meneghini sai Callasin mukaan avioerossa yli puolet Callasin omaisuudesta, koska kaikki oli laitettu aviomiehen nimiin. Miehestä tuli avioliiton myötä miljonääri.

 Sairastelu, keski-ikä ja kuolema 
Kriitikot olivat havainneet Callasin äänessä vuoteen 1957 mennessä kovuutta, metallisuutta ja epävakautta korkeissa äänissä. Callas sairasti harvinaista etenevää sairautta nimelta dermatomyasiitti, joka voi johtaa hengitys- ja ääntöelinten surkastumiseen. Lääkärit pitivät Callasin oireita kuitenkin psykosomaattisina, minkä vuoksi hän sai diagnoosin vasta lähes kaksikymmentä vuotta myöhässä.

Sairauden aiheuttama lihasjänteyden puute vaikeutti Callasin äänenkäyttöä jo tammikuussa 1958, jolloin Rooman oopperatalossa järjestetty Norma-oopperan ensi-ilta jouduttiin keskeyttämään jo ensimmäisen näytöksen aikana. Itse Italian presidentti oli ollut yleisön joukossa. Yleisö ja media suuttuivat Callasille ja oopperatalo peruutti Callasin seuraavat esiintymiset. Callasin mukaan Oopperatalo ei ollut suostunut järjestämään hänelle sijaista, vaikka hän oli ilmoittanut sairastumisestaan useita päiviä ennen esitystä. Callas haastoi Oopperatalon myöhemmin oikeuteen voittaen jutun.

Callasin kiinnostus laulamiseen väheni vuodesta 1959 alkaen, koska hän tapasi laivanvarustaja Aristoteles Onassiksen. Kirjailija Nicholas Gagen mukaan Callas ja Onassis saivat lapsen 30. maaliskuuta 1960, mutta lapsi kuoli muutama tunti synnytyksen jälkeen. Tätä väittämää on kuitenkin kyseenalaistettu. Callasin ja Onassiksen yhdeksän vuotta kestänyt suhde loppui, kun Onassis tapasi Yhdysvaltain entisen presidentin John F. Kennedyn lesken, Jacqueline Kennedyn.

Callas esiintyi viimeisen kerran oopperalavalla vuonna 1965 Pariisissa. Callas luopui seuraavana vuonna Yhdysvaltain kansalaisuudestaan ja otti Kreikan kansalaisuuden. Vuonna 1969 Callas näytteli Pier Paolo Pasolinin elokuvassa Medea. Elokuvasta tuli sensaatio, joka toi suurta julkisuutta sekä Callasille että Pasolinille.

Callas antoi 1970-luvun alussa oppitunteja New Yorkin Juilliard Schoolin mestariluokalle ja teki vuonna 1973 duokiertueen tenori Giuseppe di Stefanon kanssa. Sen jälkeen Callas ei enää esiintynyt. Hän vietti viimeiset vuotensa eristäytynyttä elämää Pariisissa. Callas kuoli sydänkohtaukseen 53-vuotiaana vuonna 1977. Callasin omaisuus oli hänen kuollessaan noin yhdeksän miljoonan USA:n dollarin arvoinen. 

Italialaislääkäri Mario Giacovazzo paljasti vuonna 2002 diagnosoineensa Callasilla dermatomyesiitin. Italialaiset lääkärit Franco Fussi ja Nico Paolillo kävivät 2000-luvulla läpi Callasin vuosien 1958–1976 levytykset ja hänen esityksistään laaditut videot vahvistaen niiden perusteella Callasin vuonna 1975 saaman dermatomyosiittidiagnoosin. Fussi ja Paolillo epäilivät myös, että Callasin kuolettava sydänkohtaus johtui sairauden hoitoon käytetyn kortisonin ja immunosuppressanttien yhdistelmästä.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 Luettelo Callaksen levytyksistä 
The Guardian:  Uusi aineisto paljastaa huippusopraano Maria Callasin kovat kokemukset – seksuaalista hyväksikäyttöä, yksinäisyyttä ja kiristystä Yle 2021

Luokka:Kreikkalaiset oopperalaulajat
Luokka:Sopraanot
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:Grammy-palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1923 syntyneet
Luokka:Vuonna 1977 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Amerikankreikkalaiset