Lyydinen

Lyydinen merkitsi musiikin teoriassa alun perin erästä muinaiskreikkalaista sävellajia ja siihen liittyvää asteikkoa. Myöhemmin sana tuli tarkoittamaan erästä keskiaikaista kirkkosävellajia sekä siihen liittyen nykyisin sellaista diatonista asteikkoa, joka esimerkiksi pianon valkoisilla koskettimilla ulottuu F:stä seuraavaan, oktaavia korkeampaan F:hen mutta joka voidaan myös transponoida muulle korkeudelle, jolloin C:stä alkavassa lyydisessä asteikossa F on ylennetty Fis-säveleksi.

 Kreikkalainen lyydinen sävellaji 

Kreikkalaisessa musiikissa asteikot luettiin nykyisestä käytännöstä poiketen tavallisesti ylhäältä alaspäin. Lyydinen asteikko eli "oktaavilaji" ulottui parhypate hypaton -nimisestä sävelestä trite diezeugmenon -nimiseen säveleen. Sen diatoninen muoto oli samanlainen kuin keskiaikainen jooninen kirkkosävellaji ja nykyinen duuriasteikko: C H A G | F E D C.

Muiden sävellajien tavoin lyydisestä asteikostakin oli olemassa myös kromaattinen ja enharmoninen muoto. Kromaattinen lyydinen asteikko käsitti sävelet C, H, A, Gis, F, E, Dis ja C. Enharmonisen lyydisen asteikon sävelet olivat C, neljäsosa-asteen verran ylennetty H, neljäsosa-asteen verran korotettu A, neljäsosa-asteen verran korotettu F, F, E, neljäsosa-asteen verran korotettu D ja C.

 Keskiaikainen ja nykyinen lyydinen moodi 
 Keskiaikainen lyydinen kirkkosävellaji 

Keskiaikaisessa ja renessanssin aikaisessa musiikin teoriassa autenttinen lyydinen sävellaji oli viides kirkkosävellaji, jossa päätössävelenä oli F ja tuba -sävelenä C. Käytössä oleva sävelala ulottui F:stä seuraavaan, oktaavia korkeammalla olevaan F:ään. Vastaava plagaalinen lyydinen eli hypolyydinen sävellaji ulottui päätössävelen F molemmin puolin C:stä seuraavaan, oktaavia korkeampaan F-säveleen. 

Periaatteessa lyydisessä sävellajissa neljäs sävel oli H, joka oli ylinousevan kvartin eli tritonuksen verran perussäveltä korkeammalla. Koska tritonusta kuitenkin pyrittiin välttämään, jo gregoriaanisessa laulussa tämä sävel kuitenkin useimmiten alennettiin puoliaskelen verran, B:ksi, jolloin lyydisestä asteikosta tuli täysin nykyisen F-duuriasteikon kaltainen. Kun toisaalta uudemmassakin musiikissa duuriasteikon ylennetty neljäs sävel, esimerkiksi C-duurissa Fis tai F-duurissa H, on varsin yleisesti esiintyvä muunnesävel, monet alkujaan lyydisiksi katsotut sävelmät eivät mitenkään oleellisesti eroa myöhemmistä duurisävelmistä.

Nykyinen lyydinen moodi
Lyydinen moodi voidaan käsittää duuriasteikoksi, jossa neljäs sävel on ylennetty puoliaskelen verran. Tällöin esimerkiksi C:stä alkavassa asteikossa esiintyy F:n sijasta Fis.

 Soinnut lyydisessä moodissa 

Lyydisessä moodissa asteikon ensimmäisen, toisen ja viidennen asteen eli toonikan, supertoonikan ja dominantin soinnut ovat duurikolmisointuja. Neljännen asteen eli subdominantin sointu on vähennetty kolmisointu. Muut soinnut ovat mollikolmisointuja.

 Tunnettuja lyydisiä sävellyksiä 

 Antiikin aikaisia 

 Atheneauksen vuonna 128 eaa. säveltämä Pean ja Prododion Jumalalle, joka tunnetaan paremmin toisena delfoilaisena hymninä, on suurimmaksi osaksi lyydisessä tonoksessa, josta siinä esiintyvät sekä diatoninen että kromaattinen muoto, eräissä osuuksissa myös hypolyydinen sävellaji.

Klassisessa musiikissa
Kirkkosävellajeja käytettiin vain harvoin 1700- ja 1800-luvuilla sävelletyssä klassisessa musiikissa. Lyydinen sävellaji esiintyy kuitenkin seuraavissa teoksissa:
 Ludvig van Beethovenin jousikvarteton nro 15, Op. 132 (1825), Heiliger Dankgesang eines Genesens and die Gottheit, in der lydischen Tonart ("Toipilaan pyhä kiitoslaulu Jumaluudelle lyydisessä sävellajissa") Sävellyksen pääsävellajina on a-molli, mutta siinä esiintyy myös F-duurissa olevia osuuksia, joissa duuriasteikon neljäs sävel on poikkeuksetta korotettu.
 Simon Sechterin Messe in der lydischen Tonart (messu lyydisessä sävellajissa)
 Anton Brucknerin motetti Os justi (1879), jossa lyydisen asteikon mukainen korotettu neljäs sävel esiintyy korotettuna johdonmukaisemmin kuin missään renessanssiajan sävellyksessä.
 Charles-Valentin Alkanin Allegro barbaro Étude Op. 35, No. 5)

1900-luvulla säveltäjät alkoivat jälleen käyttää kirkkosävellajeja entistä useammin. Esimerkkejä:
 Carlos Chávez: Sinfonia nro 3 (1951–1954), scherzo-osa, jossa C-lyydisen fuugamaisen osuuden jälkeen seuraavat F- ja G-lyydiset osuudet.

Jazzissa
Pianisti ja säveltäjä George Russell kehitti tonaalisen järjestelmän lyydisen kromaattisen käsitteen (), jolla oli suuri vaikutus jazzmaailmassa. Siitä muun muassa Miles Davisin, John Coltrane, Ornette Coleman ja Woody Shaw saivat aiheen moniin sävellyksiinsä.

Lyydinen dominantti
Jazzissa on käytössä ajoittain myös lyydinen dominanttiasteikko eli toiselta nimeltään overtone-asteikko, joka on jazz-mollin neljäs moodi. Lyydinen dominantti saadaan muodostettua lyydisestä asteikosta siten, että seitsemäs ääni alennetaan. Jos lähdetään liikkeelle F:stä, saadaan sävelet:

 F, G, A, H, C, D, E♭

Tämä on C-jazz-mollin neljäs moodi, ja tässä ovat kaikki muut sävelet valkoisilla koskettimilla paitsi E♭, joka on ainoa, joka poikkeaa tavllisesta lyydisestä asteikosta. Dominanttisen asteikosta tekee se, että siinä on yhtä aikaa suuri terssi ja pieni septimi, jotka muodostavat tritonuksen, ja jotka pääsävelen kanssa muodostavat dominanttisoinnulle pohjan. Jos laitetaan soinnuksi kaikki lyydisen dominantin sävelet siten, että pääsävel on bassossa, saadaan asteikon laajin mahdollinen sointu, joka F:lle rakennettuna on "F13♯11".

Populaarimusiikissa
Simpsonit -televisiosarjan tunnussävel
sanoilla "Much as I definitely enjoy solitude" alkava osuus Björkin laulussa Possible Maybe
 Young Thugin Constantly Hating

 Vastaavia asteikkoja muissa musiikkikulttuureissa 
Lyydistä asteikkoa vastaava raga intialaisessa musiikissa on Kalyāna.


 Lähteet 





 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Kirkkosävellajit