Uhripuu

Uhripuille annettiin tyypillisesti säännöllinen uhri. Syksyllä kekrin ja sadonkorjuun aikaan puun juurelle kannettiin ensimmäiset jyvät tai kun lehmä alkoi lypsää alkukesästä, annettiin puulle ensimmäiset maitopisarat. Uhrieläimen, yleensä lampaan lihat syötiin itse, mutta sen luut vietiin puun alle. Pitämyspuita oli tavallista muistaa myös eri vuodenaikoina ajankohdan tuoreilla ruuilla. Niille saatettiin uhrata myös ongelmatilanteissa, esimerkiksi lehmän sairastuessa. 

Uhripuuna saattoi olla niin havu- kuin lehtipuukin. Lehtipuut yhdistettiin usein elämään ja havupuut kuolemaan. Usein uhripuiksi mainittuja puita ovat olleet kuusi, koivu ja pihlaja. Pitämyspuun oksan katkeaminen katsottiin usein kuoleman enteeksi, ja puun kaatuminen kertoi talon häviöstä. Uhripuiden kaatamista vältettiin, koska uskottiin puun kiroavan kaatajan mielisairaaksi tai raajarikoksi.

 Historia 
pienoiskuva|Marien Semyk-juhla vuonna 2002. Pappi siunaa uhripuun juurelle kerätyt ruoat ja juomat.|alt=|vasen|200x200px
Puihin liittyvä uhrikäytäntö tunnettiin vielä 1900-luvun alussa itä-Suomessa. Kirkollisissa asiakirjoissa 1600- ja 1700-luvuilla pitämyspuista kirjoitetaan paheksuvasti ja niiden kaatamisista mainitaan. 1700-luvulta on säilynyt useita lähteitä joissa kerrotaan uhripuiden järjestelmällisestä hävittämisestä. Esimerkiksi toukokuussa 1746 Rantasalmen piispantarkastuksen yhteydessä annetussa tiedonannossa kerrotaan, että muutamilla miehille maksettiin palkkaa, jotta he kaataisivat talojen piirissä kasvavat uhripuut.

Vielä vuonna 1827 Karjalan eteläisimmillä metsäseuduilla uhrikuusia oli vielä jokaisella talolla. Helsingin Laajasalon Yliskylässä on tiettävästi ainoa pääkaupunkiseudulla säilynyt pyhä uhripuu. Se on alun perin sijainnut paikallisen talon pihassa, mutta on nykyään kerrostalojen ympäröimä.

 Tapionpöytä 
Myös tapionpöydillä on merkittävä asema suomalaisessa muinaisuskossa, ja niille on viety uhreja metsän kuninkaalle Tapiolle. Tutkija Martti Haavion mukaan tapionpöytä saattoi myös olla hyvin matala ja leveä kataja. Myös Sakari Paulaharjun mukaan tapionpöytää on pidetty perinteisenä metsänhaltijan palvontapaikkana, jolle asetettiin metsälle annettavia lahjoja. Puolestaan Uno Harva on kirjoittanut, että linnustettaessa sille voitiin viedä ensimmäiseksi saatu lintu, joka keitettiin höyhenineen. Haavio on todennut, että puille voitiin viedä myös varsoneen tamman jälkeiset, jotta varsa osaisi aina palata kotiinsa.

 Katso myös 
 Karsikko (mytologia)
 Pyhä lehto

 Kirjallisuutta 


 Aiheesta muualla 
 Pakanalliset pyhät paikat Suomen luonnossa. Thuleian tupa.

 Lähteet 

Luokka:Uhraaminen
Luokka:Pyhät luonnonkohteet
Luokka:Suomalaisen muinaisuskon pyhät paikat
Luokka:Puut