Eläintarhanajot

Eläintarhanajot, virallisesti Suomen suurajot, olivat 1930- ja 1940-lukujen kilpa-autoilijan S. P. J. Keinäsen keksimä kilpailu, joka järjestettiin vuosien 1932–1963 välisenä aikana Helsingin Eläintarhassa.

Eläintarhanajojen synty
Palatessaan Tukholman Solvallan raviradalla järjestetyistä ajoista vuonna 1931 Keinänen keksi ruotsinlaivalla, että Suomelle voisi rakentaa omat Suurajot. Ideasta innostuivat muutkin laivalla matkustaneet, jolloin Keinänen, Karl A. Ebb sekä Johan Ramsay käynnistivät lähes puolen miljoonan markan takauksella ajojen järjestelyt. Helsingin Moottorikerho piti aluksi Keinäsen ideaa taloudellisesti uhkarohkeana, mutta pitkän taivuttelun jälkeen suostui ottamaan ajojen järjestelyvastuun itselleen. Rata saatiin kuntoon nopeasti, jolloin päätettiin, että ajot järjestettäisiin jo seuraavana vuonna.

Ensimmäiset kisat
Ensimmäiset Eläintarhanajot ajettiin vuonna 1932 nimellä Suomen Suurajot. Grand Prix -kilpailu kiinnosti heti alusta alkaen yleisöä ja mediaa. Yleisradio lähetti tapahtumasta aina suoran kisaselostuksen, ja paikalle ensimmäisiä lähtöjä katsomaan kerääntyi seuraamaan kaikkiaan 25 000 maksanutta katsojaa.

Ensimmäisessä lähdössä oli mukana kymmenen autoa, joista kuusi oli suomalaisia ja neljä ruotsalaisia. Suomalaisyleisö sai pettyä, kun kaikkien aikojen ensimmäinen voitto meni Ruotsiin ennakkosuosikkina olleelle Per Viktor Widengrenille, joka kesti paineet ja ajoi Mercedes-Benzillään maaliviivan yli voittajana ennen S. P. J. Keinäsen ajamaa
Chrysleria ja Karl A. Ebbin Mercedes-Benziä.

Ajojen vakiintuminen
Kilpailun nimi vaihdettiin Eläintarhanajoiksi vuonna 1933. Tuona vuonna Karl A. Ebb oli autoluokan ensimmäinen suomalaisvoittaja.

Kilparadan pituus oli noin kaksi kilometriä ja se kulki nykyisiä Vauhtitietä, Hammarskjöldintietä ja Nordenskiöldinkatua pitkin. Radan lähtö ja maali olivat lähellä Vauhtitien pohjoispäätä. Jyrkkä mutka radan eteläpäässä Helsinginkadun vieressä, käännyttäessä Vauhtitieltä Hammarskjöldintielle, sai jo ensimmäisissä kilpailuissa nimen Kuolemankurva Sulo Kolkan ja Martti Jukolan radioselostuksesta. Nimestä huolimatta yksikään Eläintarhanajoissa tapahtuneista kuolemaan johtaneista onnettomuuksista ei sattunut kyseisessä mutkassa. Hammarskjöldintien pohjoispäässä ennen Nordenskiöldinkatua ollut nousu tunnettiin nimellä Moukaripörssin mäki.

Moottoripyöräkisat järjesti Helsingin Moottorikerho ja autokilpailut vaihtelevasti Suomen Kilpa-autoilijat tai Suomen Automobiiliklubi.

Eläintarhanajoja ei järjestetty vuonna 1938, koska samalle viikonlopulle osuivat Helsinki-Malmin lentoaseman vihkiäiset.

Moottoripyörien alkustartit
Eläintarhassa ajettiin moottoripyörillä kisojen ensimmäisestä vuodesta alkaen, jolloin myös voitto meni Ruotsiin, kun C-luokan lähdön voittoon ajoi ruotsalainen Gunnar Kalén. Parhaana suomalaisena Raine Lampinen oli pikkuluokassa toinen. Lampinen oli pisimmän uran Eläintarhanajoissa tehnyt kilpailija: hän osallistui vuosina 1932–1961 kaikkiaan 21 moottoripyörien lähtöön, joista hän voitti kolme.

Sotavuosien jälkeen
Sotavuosina 1940–1944 ei Eläintarhanajoja ajettu, mutta vajaan vuoden kuluttua sodan loppumisesta järjestettiin kisat keväällä 1945. Autot eivät olleet mukana heti paluuvuonna takaisin, koska sodan jälkeen oli pula polttoaineesta. Paluun radoille tekivät ensimmäisenä moottoripyörät, ja katsojia oli vesisateessa 25 035. Eläintarhanajojen järjestäjät lahjoittivat ensimmäisen sotien jälkeisen kisan tuoton Sotainvalidien Veljesliiton hyväksi.

Kun kilpa-autojen moottorit tulivat tehokkaammiksi ja sen myötä ajonopeudet kasvoivat, ajaminen Eläintarhan kapealla ja mutkaisella radalla tuli yhä vaarallisemmaksi. Keskinopeus radalla nousi 1960-luvulle tultaessa 120 kilometriin tunnissa, ja pääsuoralla ajettiin jopa kahtasataa. Oman riskinsä muodostivat monin paikoin aivan radan vieressä kasvaneet suuret lehmukset, tammet ja vaahterat, joita yritettiin törmäysten varalta suojata olkipaaleilla.Heikki Siltala, Martti Alkio ja Jari Debner: Keimola – mootoristadion joka melkein katosi, s. 5. Helsinki: Teekkarien Autopalvelu, 1999. .

Eläintarhanajojen autokilpailuja hallitsi Curt Lincoln, joka saavutti 14 luokkavoittoa vuosina 1951–1962. Ainoa sekä moottoripyörä- että autokilpailussa voittanut oli ruotsalainen Olle Nygren. Edellisen hän saavutti vuonna 1951 ja jälkimmäisen vuonna 1962.

Eläintarhanajojen yleisöennätys saavutettiin vuonna 1958, jolloin kilpailuja saapui seuraamaan 82 597 pääsylipun lunastanutta katsojaa. Kilpailujen järjestelyvastuussa olivat vuodesta toiseen samat henkilöt, mikä oli tapahtuman jatkuvuudelle eduksi.

Eläintarhanajoissa sai vuosien aikana surmansa viisi ihmistä: moottoripyöräilijä Gunnar W. Söderholm vuonna 1947, moottoripyöräilijä Carl-Otto Tötterström vuonna 1953, moottoripyöräilijä Oiva Laakso ja valokuvaaja Viljo Turunen vuonna 1962 sekä kilpa-autoilija Örjan Atterberg vuonna 1963.
Viimeiset kilpailut
Eläintarhanajoja ehdittiin ajaa lähes 30 vuotta. Viimeinen kilpailu ajettiin sunnuntaina 19. toukokuuta 1963, ja sen voitti Timo Mäkinen. Mäkisen voiton jälkeen piti ajaa vielä yksi lähtö, mutta se keskeytettiin. Kyseinen lähtö oli kisojen päälähtö, Formula-Junior-luokan kilpailulähtö. 15 autoa järjestäytyi lähtöruudukkoon, joukossa ajojen suurimmaksi sankariksi noussut Curt Lincoln. Startin jälkeen noin 200 metriä ruudukosta lähtösuoralla alkoi tapahtua. Lähdössä joku osui Lincolnin Brabhamin takaosaan, Lincoln pyörähti radan vasemmalle puolelle, ja takaa tulleet väistivät oikealle. Ruotsalainen Örjan Atterberg ei ehtinyt väistää maanmiestään Freddy Kottulinskyä vaan osui tämän Lolan takapyörään, lensi ilmaan ja putosi lopulta autoineen ylösalaisin radalle. Atterberg kuoli onnettomuudessa heti, Lincolnilta murtui sormi ja muut selvisivät vammoitta. Atterbergin kuolemaan johtaneen tapahtumasarjan todellista kulkua ei saatu selvitetyksi. Kaikki oli ohi 20 sekunnissa.

Kilpailun toimitsijat lamaantuivat syntyneessä hämmingissä, ja nopeimmat kuljettajat ehtivät ohittaa onnettomuuspaikan toistamiseen ennen kuin kilpailu keskeytettiin. Muutama minuutti onnettomuuden jälkeen kisan tuomaristo ilmoitti ajojen päättyneen. Samalla päättyi Eläintarhanajojen historia. Kyseisen vuoden turma ei ollut ainoa tapahtuman historiassa, mutta se tapahtui aikana, jolloin ajoja jo pidettiin kaupungin päättävissä elimissä vaarallisina. 

Vuonna 1993 julkaistun Kuolemankurvasta moukaripörssiin -kirjan kirjoittajat Fred Geitel, Jussi Juurikkala ja Jyrki K. Talvitie arvelivat, että Eläintarhanajojen järjestäminen olisi todennäköisesti ennen pitkää loppunut ilman Örjan Atterbergin kuolemaan johtanutta onnettomuuttakin. Sen lisäksi, että kapea rata alkoi olla liian vaarallinen, aika ei enää suosinut Helsingin keskustan tuntumassa pidettäviä moottorikilpailuja, ja tapahtuman järjestelyistä vastanneet henkilöt olivat ikääntyneet. Järjestelykomitea teki kilpailun jälkeen vallinneesta mielipideilmastosta omat johtopäätöksensä ja lupaa kilpailulle ei edes anottu vuodelle 1964. Sen sijaan rakennettiin Keimolan moottorirata, jolla kilpailtiin vuosina 1966–1978.

Muistoksi Eläintarhanajoista jäi osalle kilparataa vuonna 1962 annettu kadunnimi Vauhtitie. Katu ulottuu rautatien vieressä Helsinginkadulta Nordenskiöldinkadulle.Olavi Terho ym. (toim.): Helsingin kadunnimet, s. 146. Helsingin kaupungin julkaisuja 24, 1970, Helsinki.

1930-luvulla järjestettiin autokilpailuja myös Munkkiniemessä vuosina 1932 ja 1937.

Tulokset

 Autot 

 Vuosi Voittaja Auto Luokka Raportti 1932  Per-Viktor Widengren Mercedes-Benz SSK Grand Prix Raportti 1933  Karl Ebb Mercedes-Benz SSK Grand Prix Raportti 1934  Eugen Bjørnstad Alfa Romeo 8C 2300 Monza Grand Prix Raportti 1935  Karl Ebb Mercedes Benz SSK 7.1L Grand Prix Raportti 1936  Eugen Bjørnstad Alfa Romeo 8C 2300 Monza Grand Prix Raportti 1937  Hans Rüesch Alfa Romeo 8C-35 3.8L Grand Prix Raportti 1938 Ei pidetty. 1939  Adolf Westerblom Alfa Romeo Monza 2.6L Grand Prix Raportti 1946 Vain moottoripyörät. 1947  Asser Wallenius Ford Roadster 1934 Class B –  Helge Hallman Ford special Formula Libre –1948  Magnus Knutsson BMW Class A –  Leo Mattila Ford Roadster Class B –  S. P. J. Keinänen Chrysler special Formula Libre – 1949  S. P. J. Keinänen BMW Class A – 1951  S. P. J. Keinänen Jaguar XK120 Production –1952  Michael Head Jaguar XK120 Division +2000 –  Valdemar Stener Ferrari 166 MM Touring Barchetta Division 2000 –  Roger Laurent Talbot-Lago T26C Formula 1 -kausi 1952 Raportti1953  Robert Nelleman Allard +2000 GT –  Valdemar Stener Ferrari 166 MM Touring Barchetta 2000 GT –  Rodney Nuckey Cooper T23 Formula 1 -kausi 1953 Raportti  Curt Lincoln Cooper-Norton Formula 3 –1954  Michael Head Jaguar C-type GT +2000 –  John Bengtsson Ferrari 166 Touring Barchetta GT 2000 –  Rodney Nuckey Cooper-Bristol F2 Formula Libre –  Eric Brandon Cooper-Norton Formula 3 –1955  Michael Head Jaguar D-type Division +2000 –  Curt Lincoln Jaguar C-type +2000 production –  Joakim Bonnier Alfa Romeo 1900 Sprint 2000 production –  Eric Brandon Cooper Formula 3 –1956  Curt Lincoln Jaguar D-type +2000 production –  Harry Saaristo Triumph TR2 2000 production –  John Kvarnström Ferrari 750 Monza +2000 –  Eric Brandon Halselec-Climax 2000 –  Eric Brandon Cooper Formula 3 –1957  Joakim Bonnier Maserati 200S S+2.0 –  Curt Lincoln Ferrari 500 TR S 2.0 –  Arne Lindberg Mercedes-Benz 300 SL GT+2.0 –  J.A. Iversen Porsche 356 Carrera GT 2.0 –  Curt Lincoln Cooper T 42 Mark XI Formula 3 –1958  Graham Whitehead Aston Martin DB3S Division +2000 –  Ivor Bueb Lotus 12 Coventry Climax Division 2000 –  Curt Lincoln Ferrari 250 GT TDF GT +2000 –  Curt Lincoln Cooper T 42 Mark XII Formula 3 –1959  Carl-Otto Bremer Ferrari 750 Monza S+2.0 –  Curt Lincoln Cooper Monaco S 2.0 –  Carl-Gunnar Hammarlund Porsche 356 Carrera GT –  Curt LincolnCooper T 42 Mark XII Formula 3 –1960  Jimmy Blumer Cooper Monaco S 2.0 –  Heimo Hietarinta Cooper/Norton Formula 3 –  Curt Lincoln Cooper Formula Junior –1961  David Hitches Lola 2000 –  Heimo Hietarinta Cooper/Norton Formula 3 –  Carl-Otto Bremer Elva 100 Formula Junior –1962  Carl-Gunnar Hammarlund Porsche 356 Carrera GT +1300cc –  Curt LincolnLotus Elite GT 1300cc –  Curt LincolnCooper T 42 Mark XII Formula 3 –  Olle Nygren Cooper T56 Formula Junior –1963  Holger Laine Volvo PV544 ST +1600cc –  Timo Mäkinen Morris Mini Cooper ST 1150cc –

 Moottoripyörät 

 Vuosi Voittaja Moottoripyörä Luokka Raportti 1932  Gunnar Kalén Husqvarna C (yli 350 cm³) -  Ragge Sunnqvist Husqvarna B (alle 350 cm³) - 1933  Ragge Sunnqvist Husqvarna C (yli 350 cm³) -  Sten Edlund Husqvarna B (alle 350 cm³) - 1934  Raine Lampinen Rudge-Whitworth C (yli 350 cm³) -  A.Olsson Husqvarna B (alle 350 cm³) - 1935  Otto Brandt jr Rudge-Whitworth C (yli 350 cm³) -  Karl Stenij Rudge-Whitworth B (alle 350 cm³) - 1936  Ragge Sunnqvist Husqvarna C (yli 350 cm³) -  Sani Somerkorpi Norton B (alle 350 cm³) - 1937  Ragge Sunnqvist DKW C (yli 350 cm³) -  Ewald Kluge DKW B (alla 350 cm³) - 1938 Ei pidetty. 1939  Raine Lampinen Norton C (yli 500 cm³) -  Frans J. Binder Velocette B (alle 500 cm³) -  Siegfried Wünsche DKW A (alle 350 cm³) - 1946  Väinö Hollming Norton C (yli 350 cm³) -  Gösta Lönnfors DKW B (alle 350 cm³) - 1947  Väinö Hollming Norton C (yli 500 cm³) -  Gösta Lönnfors DKW B (alle 500 cm³) -  Curt Ginman DKW A (alle 350 cm³) - 1948  Walter Bergström Norton C (yli 500 cm³) -  Roger Laurent Velocette B (alle 500 cm³) -  Curt Ginman DKW A (alle 350 cm³) - 1949  Walter Bergström Norton C (yli 500 cm³) -  Curt Ginman Velocette B (alle 500 cm³) -  Holger Bergström NSU A (alle 350 cm³) - 1950  Raine Lampinen Triumph C (yli 350 cm³) -  Ernie Thomas Velocette B (alle 350 cm³) - 1951  Raine Lampinen Triumph C (yli 350 cm³) -  Alan J Dudley-Ward DW-Special B (alle 350 cm³) - 1952  Curt Ginman AJS C (yli 350 cm³) -  Alan J Dudley-Ward DW-Special B (alle 350 cm³) - 1953  Alan J Dudley-Ward DW-Special C (yli 350 cm³) -  Alan J Dudley-Ward DW-Special B (alle 350 cm³) - 1954  Esko Lahti Norton C (yli 350 cm³) -  Sven Andersson Norton B (alle 350 cm³) - 1955  Nils Schröder Norton C (yli 350 cm³) -  Keith Campbell Norton B (alle 350 cm³) - 1956  Kuno Johansson Gilera C (yli 350 cm³) -  Keith Campbell Norton B (alle 350 cm³) - 1957  Ernst Hiller BMW C (yli 350 cm³) -  Geoff Monty Norton B (alle 350 cm³) -  Werner Grossman/Alfred Schmidt Norton Sivuvaunut - 1958  Ernst Hiller BMW C (yli 350 cm³) -  Austin Carlsson Norton B (alle 350 cm³) -  Jacques Drion/Ingeborg Stoll Norton Sivuvaunut - 1959  Peter Ferbrache Matchless 500 cm³ -  Peter Ferbrache AJS 350 cm³ -  Kenneth Kavanagh Ducatti 125 cm³ -  Edgar Stub/Josef Siffert BMW Sivuvaunut - 1960  Tom Phillis Norton 500 cm³ -  Peter Ferbrache AJS 350 cm³ -  Hans Fischer MZ 125 cm³ - 1961  Peter Pawson Norton 500 cm³ - 25px Tommy Robinson AJS 350 cm³ -  Werner Musiol MZ 125 cm³ - 1962  Mike Duff Matchless 500 cm³ -  František Šťastný Jawa 350 cm³ -  Hans Fischer MZ 125 cm³ - 1963  Mike Duff Matchless 500 cm³ -  Mike Duff AJS 350 cm³ -  Hans Fischer MZ 125 cm³ -

Tiedot
Kilpailtu vuosina: 1932–1937, 1939 ja 1946–1963
Radan pituus: 2 km
Kierrosennätys: David Hitches, Lola, aika: 57,1 sekuntia, nopeus: 126,1 km/h (1963)
Yleisöennätys: 82 597 katsojaa (1958)
Eniten voittoja: Curt Lincoln (14)

Lähteet



Viitteet

 Aiheesta muualla 

 Ylen Elävä arkisto – Eläintarhanajojen traaginen päätös

Luokka:Suomen moottoriurheilukilpailut
Luokka:Suomen moottoriradat
Luokka:Helsingin urheilutapahtumat
Luokka:Helsinki 1900-luvulla
Luokka:Maailmanmestaruussarjan ulkopuoliset Formula 1 -kilpailut