Aluevesi

Aluevesi on vesialue, joka muodostaa osan valtioaluetta ja jolle valtion täysivaltaisuus ulottuu. Vesialueen lisäksi aluevesiin kuuluu myös sen pohja. Valtion aluevedet jaetaan sisäisiin aluevesiin ja ulkoisiin aluevesiin eli aluemereen.Mattila (päätoim.) 1998, palstat 16–17

Aluevesien alan määrittäminen perustuu rannikkoa noudattavan matalan veden viivaan eli tavalliseen perusviivaan tai vaihtoehtoisesti rannikon tai sen edustalla olevien saarten uloimmat kohdat yhdistäviin suoriin viivoihin eli suoriin perusviivoihin. Suorien perusviivojen menetelmä on tarkoitettu etenkin tilanteisiin, joissa rantaviiva on hyvin rikkonainen ja mutkikas tai rannikon edustalla sijaitsevat saariryhmät vaikuttavat ulkorajan määrittämiseen, ja se voi sulkea sisäpuolelleen huomattavasti laajempia alueita.Hakapää 2010, s. 384–385

Aluevesien ulkopuoliset vesialueet muodostavat kansainväliset vedet eli aavan meren.

 Sisäiset aluevedet 

Vierailla aluksilla ei ole yleistä oikeutta saapua rantavaltion sisäisille aluevesille. Eräissä tapauksissa rantavaltiolla on kuitenkin velvollisuus päästää vieras alus sisäisille aluevesilleen. Vesialueille, jotka eivät ole aikaisemmin olleet sisäisiä aluevesiä mutta jotka ovat muuttuneet sellaisiksi suorien perusviivojen mittausmenetelmää käyttämällä, sovelletaan aluemerellä noudatettavaa viattoman kauttakulun oikeutta. Hätätilanteessa vieraan aluksen tulee voida hakeutua suojaan rantavaltion satamaan. Myös sisävaltioiden pääsy merelle voi edellyttää rantavaltion velvollisuutta päästä vieraita aluksia sisäisille aluevesilleen. Lisäksi vieraiden kauppa-alusten, toisin kuin sota-alusten, kohdalla on käytäntönä, ettei sisäisille aluevesille tuloon tarvita erityistä maahanpääsylupaa.Hakapää 2010, s. 386–387

 Aluemeri 
Aluemeren sisärajana on sisäisten aluevesien ulkoraja eli perusviiva, josta se ulottuu enintään 12 meripeninkulman () etäisyydelle. Mikäli merellä sijaitseva saari tai luoto ei sijoitu valtion yhtenäisen aluemerivyöhykkeen sisälle, sille voidaan mitata oma aluemerensä.Hakapää 2010, s. 388–389

Rantavaltion toimivaltuuksia aluemerellään rajoittaa viattoman kauttakulun periaate, joka perustuu tavanomaiseen oikeuteen ja on myös kirjattu merioikeusyleissopimukseen. Ulkomaisella aluksella on oikeus kulkea aluemerellä, jos se ei uhkaa rantavaltion rauhaa, yleistä järjestystä tai turvallisuuttta. Kauttakulun tulee nimensä mukaisesti olla etenevää, ja vain sellainen pysähtyminen tai ankkuroiminen, joka on tavanomaista merenkulussa tai on välttämätöntä ylittämättömän esteen tai hätätilan johdosta, on sallittua. Kauttakulun "viattomuutta" loukkaavat esimerkiksi väkivallan käyttö tai sillä uhkaaminen, sotaharjoitukset, sotilaallinen tiedustelutoiminta, rantavaltion puolustukseen tai turvallisuuteen vaikuttava propagandatoiminta, aluksilta tapahtuva lentotoiminta, tahallinen ja vakava ympäristön pilaaminen, kalastus, tutkimusten ja mittausten tekeminen, rantavaltion tietoliikennejärjestelmän häirintä sekä hyödykkeiden, valuutan tai henkilöiden ottaminen tai pois siirtäminen vastoin rantavaltion lakeja ja määräyksiä. Rantavaltio voi myös säännellä kauttakulkuoikeuden harjoittamista ja keskeyttää sen tilapäisesti turvallisuutensa suojelemiseksi.Hakapää 2010, s. 390–393Mattila (päätoim.) 1998, palstat 14–15

Rantavaltio voi valvontavaltuuksiensa harjoittamiseksi perustaa aluemerensä jatkeeksi lisävyöhykkeen, joka voi ulottua enintään 24 mpk:n päähän aluemeren perusviivoista. Lisävyöhyke liittyy rantavaltion tulli-, vero-, maahanmuutto- ja terveydenhoitomääräysten valvontaan. Lisävyöhyke kuuluu oikeusasemaltaan joko rantavaltion talousvyöhykkeeseen tai, jos rantavaltio ei ole sellaista perustanut, aavaan mereen.Hakapää 2010, s. 398–399

 Talousvyöhyke

Rantavaltio voi perustaa aluemerensä edustalle talousvyöhykkeen (eng. Exclusive Economic Zone, EEZ), joka voi ulottua 200 mpk:n päähän aluemeren perusviivoista. Käsite on kehittynyt kalastusvyöhykkeiden ja mannerjalustaoikeuksien pohjalta. Rantavaltiolla on talousvyöhykkeellään yksinomainen oikeus sen vesialueen ja pohjan luonnonvarojen hyödyntämiseen. Myös saarilla voi olla oma talousvyöhykkeensä.Hakapää 2010, s. 399Mattila (päätoim.) 1998, palstat 822–823

Talousvyöhykkeellä vallitsee pääsääntöisesti sama merenkulun vapaus kuin aavalla merellä.Hakapää 2010, s. 401

Rantavaltiolla on myös yksinomaiset oikeudet mannerjalustansa tutkimiseen ja sen luonnonvarojen hyödyntämiseen. Oikeudellisen mannerjalustan, joka poikkeaa mannerjalustan maantieteellisestä käsitteestä, alan määrittäminen on monimutkaista ja edellyttää tarkkoja karttamittauksia ja merenpohjan geologisia selvityksiä. Pääsääntöisesti mannerjalusta ulottuu 200 mpk:n päähän aluemeren perusviivoista. Jos maantietellinen mannerjalusta ulottuu tätä pidemmälle, myös oikeudellinen mannerjalusta jatkuu rajan yli, mutta kuitenkin pääsääntöisesti enintään joko 350 mpk:n päähän aluemeren perusviivoista tai 100 mpk:n päähän 2 500 metrin syvyyttä osoittavasta linjasta.Hakapää 2010, s. 411–412Mattila (päätoim.) 1998, palstat 636–637

 Merivyöhykkeiden rajaaminen 
Eri rantavaltioiden vastakkain tai vierekkäin sijaitsevien merivyöhykkeiden rajaaminen on usein osoittautunut vaikeaksi. Toisinaan osapuolet ovat päässeet asiasta sopimukseen, mutta usein on myös jouduttu turvautumaan oikeudelliseen selvittelyyn tai vain toteamaan rajanvedon jääneen ratkaisematta.Hakapää 2010, s. 423–424 Valtiot ovat jakautuneet asian suhteen yhtäältä keskiviivaperiaatteen kannattajiin ja toisaalta kohtuusperiaatteen kannattajiin.Hakapää 2010, s. 427 Lähtökohtaisesti vastakkain tai vierekkäin sijaitsevien merivyöhykkeiden rajana pidetään yleensä niiden keskiviivaa. Keskiviivaan perustuvasta rajanvedosta tulee kuitenkin poiketa, jos se ei ole erityisistä olosuhteista johtuen kohtuullinen. Kansainvälisessä oikeuskäytännössä tällaisina erityisinä olosuhteina on pidetty muun muassa rannikoiden yleistä muotoa, niiden pituutta toisiinsa verrattuna, mannerjalustan luonnetta maa-alueen luonnollisena jatkeena, suhteellisuusnäkökohtia ja historiallisia oikeuksia.Hakapää 2010, s. 428–429

 Historia 
Valtion rannikkovesiä koskevalla valvontavallalla on pitkät perinteet. Jo antiikin ajan Välimerelle perustettiin suojavyöhykkeitä rantavaltioetuja turvaamaan, mutta nämä vyöhykejärjestelyt olivat satunnaisia eivätkä tiivistyneet koko valtioyhteisöä koskevaksi säännöstöksi. Nykyaikaiseen kansainväliseen oikeuteen näkemys merten jakamisesta toisaalta rantavaltioiden aluevesivyöhykkeeseen ja toisaalta kaikille vapaaseen aavaan mereen alkoi vakiintua 1700-luvulla kompromissina Hugo Grotiuksen meren vapauden (lat. mare liberum) ja John Seldenin suljetun meren (lat. mare clausum) opin välillä. Aluemerikäsitteen perustajana pidetään 1700-luvulla vaikuttanutta Cornelius van Bynkershoekia, joka katsoi valtion alueellisen täysivaltaisuuden päättyvän siellä, missä sitä ei enää voitu rannikolta käsin suojata. Tämän perusteella aluemeren leveyden katsottiin aluksi määräytyvän "tykinkantamasäännön" eli rannikolta laskettavan tykinkantaman mukaan, ja aikaa myötä sen yleisimmäksi enimmäisleveydeksi muodostui kolmeen mpk:aan. Toisen maailmansodan jälkeen aluemeren leveys kasvoi 12 mpk:aan. Aluemeren jatkeeksi on sittemmin perustettu muita vyöhykkeitä, joiden tavoitteena on niin ikään ollut rantavaltion etujen suojelu, ja vyöhykelaajennukset ovat ulottuneet vesialueiden lisäksi merenpohjaan ja sen mineraalivaroihin.Hakapää 2010, s. 382–383

 Suomen aluevedet 
pienoiskuva|Suomen aluemeri punaisella. Sisäiset aluevedet rannikosta aluemeren rajaan saakka. Suomen yksinomainen talousvyöhyke vaaleanpunaisella. 
Suomen aluevesien rajapisteet määrittelee asetus Suomen aluevesien rajoista annetun lain soveltamisesta. Suomen aluemeren leveys oli pitkään 4 mpk, mutta vuonna 1995 se muutettiin pääsääntöisesti 12 mpk:ksi. Suomenlahdella on kuitenkin Viron kanssa sovittu, että maiden aluevesien väliin jätetään vapaan kauttakulun väylä, minkä vuoksi Suomen aluemeri ei suurella osalla Suomenlahtea ulotu täyteen 12 mpk:aan.Hakapää 2010, s. 389Mattila (päätoim.) 1998, palsta 14 Suomella ei ole varsinaisesti lisävyöhykettä, mutta tullilaki määrittää Suomelle 2 mpk aluemeren ulkorajaa ulommaksi ulottuvan "tullialueen", jolla Suomen viranomaiset voivat valvoa voimassa olevien tullisäännösten noudattamista.Hakapää 2010, s. 399 Suomi perusti talousvyöhykkeen vuonna 2004, jota ennen Suomella oli kuitenkin sitä vastaava kalastusvyöhyke.Hakapää 2010, s. 402–403

 Lähteet 



 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Poliittinen maantiede
Luokka:Meritiede
Luokka:Merihistoria
Luokka:Kansainvälinen oikeus