Kultainen orda

Kultainen orda oli mongolien perustama keskiaikainen valtio, eräs Mongolivaltakunnan seuraajavaltioista. Se sijaitsi nykyisen Venäjän, Ukrainan ja Kazakstanin alueilla. Kultaisen ordan kulttuuri "turkkilaistui" vähitellen, minkä vuoksi sitä kutsutaan myös nimellä Kiptšakkien kaanikunta, viitaten turkkilaiseen kiptšakin kieleen, mikä lopulta korvasi mongolin valtion virallisena kielenä. Ordan pitkäaikainen hallitsija Uzbek-kaani omaksui islamin valtionuskonnoksi vuonna 1313.  

Kultainen orda hajosi 1500-luvun alussa ja jakautui useiksi valtioiksi. Sen suorimpana seuraajana pidetään yleensä Kazanin kaanikuntaa ja siten myös Volgan tataareita.

Vaikka islam toimi Kultaisen ordan valtionuskontona, sallittiin muidenkin uskontojen harjoittaminen. Jotkut eurasialaiset ajattelijat, kuten Lev Gumiljov, ovat esittäneet, että nykyinen Venäjän federaatio monikansallisena sivilisaationa olisi "Kultaisen ordan jatkumo". Väitetysti myös Vladimir Putin on saanut vaikutteita näistä näkemyksistä.  

 Nimen alkuperä 
Nimessä oleva sana ”orda” tulee turkkilais-mongolilaisesta sanasta ordu, joka tarkoitti lähinnä leiriä.
Turkin kielessä sana ordu tarkoittaa armeijaa. Nimessä esiintyvän sanan ”kultainen” uskotaan tulleen mongolien käyttämästä suuntajärjestelmästä, jossa musta oli pohjoinen, sininen itä, punainen etelä, valkoinen länsi ja keltainen (tai kultainen) keskusta. Toisen version mukaan nimi tuli Batu-kaanin upeasta kultaisesta teltasta. Nimelle ”Kultainen orda” ei ole kirjoitettua lähdettä ennen 1500-lukua.Ostrowski, Donald G. : "Encyclopedia of Mongolia and the Mongol Empire, and: The Mongols and the West, 1221–1410, and: Daily Life in the Mongol Empire, and: The Secret History of the Mongols: A Mongolian Epic Chronicle of the Thirteenth Century (review)". Kritika: Explorations in Russian and Eurasian History. Project MUSE, 2007. 8 (2): ss. 431–441. doi:10.1353/kri.2007.0019. S2CID 161222967.Maxinia, Neil: "The term Golden Horde is a mistake of an interpreter of the 16th century." Proza.ru 19.10.2009  

Turkkilaiskielisten oma nimitys valtiolle oli Ulugh Ulus (Oluğ Olıs, اولوغ اولوس), mikä tarkoittaa ”mahtava valtio”. Kultainen orda tunnetaan myös nimellä Kiptšakkien kaanikunta ja Dasht-i Qipchaq (pers. دشت قپچاق, 'kiptšakkien aro'; tataariksi Däşte / Däşt-i Qıpçaq).

 Väestö 
Kultaisen ordan väestöön kuului mongoleja ja turkkilaisia heimoja, sekä pieni määrä suomalais-ugrilaisia, slaavilaisia, kaukasialaisia, ja muita kansoja.Halperin, Charles J.: Russia and the Golden Horde: The Mongol Impact on Medieval Russian History. 1987. s. 222.  Suurin osa Kultaisen ordan väestöstä oli kuitenkin turkkilaisia, kuten kiptšakkeja, kumaaneja ja bolgaareja. Orda ”turkkilaistui” vähitellen ja lopulta menetti mongolialaisen identiteettinsä, kuitenkin Batu-kaanin alkuperäisten mongolisotureiden jälkeläisten muodostaessa yläluokan.

Ordan väestöä kutsuttiin venäläisissä ja eurooppalaisissa lähteissä yleisesti ”tataareiksi”. Myös muut naapuriväestöt sekä Kultaisen ordan feodaaliylhäisö käytti heistä kyseistä nimitystä, jonka alun perin Tšingis-kaanin soturit toivat hyökätessään Volgan Bulgariaan.Егоров, В. Л. Историческая география Золотой Орды в XIII—XIV веках. Москва, Либроком, 2009. / Jegorov, V. L:  Kultaisen ordan historiallinen maantiede XIII-XIV vuosisadalla. Moskova, Librocom, 2009. Атлас истории Татарстана и татарского народа / Под ред. Фахрутдинова, Р. Г. Москва: Издательство ДИК, 1999 / Tatarstanin ja tatarikansan historian atlas / Toim. Fahrutdinova, R. G. Izdatelstvo DIK, Moskova 1999 Spuler, B.: Die Goldene Horde: Die Mongolen in Russland 1223–1502. 2. Ausgabe. Wiesbaden 1965, S. 281 ff.Leitzinger, Antero: Mishäärit – Suomen vanha islamilainen yhteisö. (Sisältää Hasan Hamidullan ”Yañaparin historian”. Suomentanut ja kommentoinut Fazile Nasretdin). Helsinki: Kirja-Leitzinger, 1996. (s. 21–22) Halikov, A. H.: Tataarit, keitä te olette?. Suomentanut Lauri Kotiniemi. Abdulla Tukain kulttuuriseura, 1991. 

 Kieli 
Kultaisen ordan puhutuin- ja virallinen kieli 1300-luvulta oli kiptšak-turkki. Kyseisellä alueella lopulta muodostui Volgan turkki, joka toimi tataarien kirjakielenä aina 1800-luvun puoliväliin. Alku aikoina valtion kieli oli vielä ollut mongolilainen. 

Turkkilaisen kielen ohella persia oli myös suhteellisen merkittävässä käytössä, etenkin runoudessa ja vielä Ordan jälkeenkin. Esimerkiksi Kazanin kaanikunnan pitkäaikainen kaani Muhammed-Amin (محمد امین) kirjoitti runoutta persiaksi. Arabiaa käytettiin uskonnollisten ja laillisten asioiden yhteydessä. Monet persialaiset ja arabialaiset teokset nähdään nykypäivänä osana tataarikirjallisuutta.

Tataaritaustainen kirjallisuustieteilijä Hatip Minnegulov: ”On välttämätöntä muistaa todellinen, objektiivinen, historiallinen totuus, että Ordan pääväestö koostui tataareista. Käytössä oli turkkilais-tataarin puhuttu ja kirjoitettu kieli, ja täten Kultaisen ordan pääperillisiä ovat nykyiset [Volgan] tataarit”.

Etenkin tataarin kielen läntisen murteen (könbatış dialekt) eli "mišäärin" on sanottu olevan uskollisen lähellä muinaista kiptšak-turkkia.Leitzinger, Antero: Mishäärit – Suomen vanha islamilainen yhteisö. Kirja-Leitzinger, 1996. . (s. 41)

 Uskonto 
Kultaisen ordan viralliseksi uskonnoksi julistettiin Uzbek-kaanin (اوزبک خان) toimesta sunnalainen islam vuonna 1313, ja vuosisadan loppuun mennessä se oli levinnyt laajasti väestön keskuuteen. Tätä edesauttoi suufilaiset yhteisöt, kuten Ahmed Yasawin Yasawiyya.

Valtiossa vallitsi uskonnonvapaus, ja täten pakanat, juutalaiset ja kristityt saivat jatkaa oman uskonsa harjoittamista.

 Mongolijuuret 
pienoiskuva|Kultaisen ordan 1200-luvun mongolilainen kaani Tuda Mangu.
Mongolivaltakunnan perustajan suurkaani Tšingis-kaanin kuoltua vuonna 1227 valtakunta jaettiin hänen neljälle pojalleen. Näistä Jotši-kaani oli jo kuollut, joten kaukaisimmat alueet nykyisellä Etelä-Venäjällä saivat hänen poikansa Batu-kaani (Sinisen eli itäisen ordan johtaja) ja Orda-kaani (Valkoisen eli läntisen ordan johtaja). 

Batu valloitti Volgan Bulgarian vuonna 1236 ja mongolit saivat nopeasti haltuunsa Rutenian aroalueet ja ottivat paikallisen turkinsukuisen väestön armeijaansa. Sen jälkeen Batu valloitti suurimman osan Kiovan Rusista hävittäen sen kukoistavan pääkaupungin Kiovan. Batu valloitti Novgorodia ja Pihkovaa lukuun ottamatta kaikki muutkin venäläiset ruhtinaskunnat ja myös Novgorodin ruhtinas Aleksanteri Nevski myöntyi mongolien kauppavaihtoon ja tulleihin.

Batun Sininen orda jatkoi hyökkäystään länteen Puolaan ja Unkariin kukistaen siellä vastaan asettuneet länsieurooppalaiset ritariarmeijat. Vuonna 1241 suurkaani Ögödei kuoli ja Batu joutui luopumaan Puolan ja Unkarin valloituksista ottaakseen osaa seuraajakilpailuun. Venäjän valloitukset sen sijaan jäivät Batu-kaanille, ja hän perusti vuonna 1242 pääkaupunkinsa Sarain, joka lienee sijainnut Volgan alajuoksulla.

 Kukoistusaika 
Batu-kaanin kuoltua vuonna 1255 valtakunta kukoisti vielä vuosisadan. Batun veli Berge-kaani yhdisti Valkoisen ja Sinisen ordan. Ordan sotilaallinen mahti saavutti huippunsa Uzbeg-kaanin (1312–1341) kaudella, jolloin armeijassa oli 300 000 sotilasta. Kultainen orda oli 1200-luvun loppupuolella ja 1300-luvun alkupuolella Euraasian suurin valtiomuodostelma.

 Sisäinen organisaatio 
Ordan yksinvaltias oli kaani, jonka valitsi mongolien perinteinen kurultai-kokous Batun jälkeläisten joukossa. Pääministeriä, joka myös oli etninen mongoli, nimitettiin ”ruhtinaiden ruhtinaaksi”. Ministerejä sanottiin visiireiksi. Paikallishallitsija baskakit keräsivät veroja, ja joutuivat kansan tyytymättömyyden maalitauluksi. Siviili- ja sotilashallintoa ei yleensä eroteltu toisistaan. Orda menetti nopeasti mongolialaisen identiteettinsä. Vaikka mongolit muodostivat yläluokan, suurin osa väestöstä oli turkinsukuisia ja muita alueen alkuperäisiä paimentolaisheimoja.

pienoiskuva|Batu-kaani valtaistuimella, hän perusti Kultaisen ordan ja hallitsi sitä vuosina 1205–1255. Rashid al-Din, n. 1300.
pienoiskuva|Kultainen orda vuonna 1313, Sininen orda ja Valkoinen orda

Ordasta tuli pian pikemminkin kaupunki- kuin paimentolaisvaltio. Pääkaupunki Saraista kehittyi kukoistava metropoli. Siellä arvellaan olleen 600 000 asukasta. Huolimatta venäläisten käännytystyöstä Saraissa, mongolit enimmäkseen säilyttivät animistiset uskomuksensa, kunnes Uzbeg-kaani (1312–1341) sääti islamin valtionuskonnoksi. Eräiden venäläisruhtinaiden on kerrottu tulleen murhatuksi Saraissa, koska he kieltäytyivät kumartamasta pakanallisille symboleille, mutta murhien syyt saattavat todellisuudessa olleet pikemminkin poliittisia. Kaanit olivat yleensä uskonnollisesti suvaitsevaisia ja pääkaupunkin Saraihin perustettiin ortodoksinen piispanistuin. He vapauttivat ortodoksisen kirkon veroista sillä ehdolla, että papit rukoilivat kaanin terveyden puolesta.Halperin, Charles J.: Russia and the Golden Horde: The Mongol Impact on Medieval Russian History, 1987.  (e-kirja). (1985 verkkojulkaisu) ss. 113–115

 Vasallit ja liittolaiset 
Orda keräsi veroja alamaisilta kansoiltaan: venäläisiltä, armenialaisilta, georgialaisilta ja Krimin kreikkalaisilta. Kristittyjen toiminta omilla alueillaan ei kaaneja häirinnyt, kunhan veroa maksettiin. Vasallivaltioita ei koskaan suoraan liitetty Ordaan, ja venäläisruhtinaat saivat pian oikeuden kerätä mongoliveron itse. Verot olivat kuitenkin raskaat, niiden laiminlyönnistä rangaistiin ankarasti ja vasallivaltioiden sivistysarvoille ja kehitykselle Ordan aika oli tuhoisa.[tähän olisi hyvä lähde, mutta se on maksullinen] Schurmann, H. F.: Mongolian Tributary Practices of the Thirteenth Century. Harvard Journal of Asiatic Studies Vol. 19, No. 3/4. Ss. 304–389. Harvard-Yenching Institute, joulukuu 1956. Mongolit verottivat venäläisiä kymmenyksillä. Jos kymmenyksiä (10 %) ei ollut varaa maksaa rahana, vietiin omaisuutta ja työmiehiä orjiksi ja sotimaan.”Venäjän valloitus”, ”Maailman laajin valtakunta”, Historiallinen Atlas kattava maailmanhistoria, ss. 146–149. Gordon Cheers, 2013.  

Ordan politiikka Venäjällä noudatti ohjenuoraa ”hajota ja hallitse”. Tataarit pyrkivät solmimaan nopeasti vaihtelevia liittoja paikallisten ruhtinaiden kanssa pitääkseen alueen heikkona ja jaettuna. Liettuan nousu suurvallaksi 1300-luvulla merkitsi haastetta tataarien ylivallalle. Liettuan suuriruhtinas Algirdas löi tataarit Bug-virran varrella vuonna 1362 käydyssä Sinisten vesien taistelussa ja valtasi Kiovan sekä suuren osan Kiovan Rusin vanhoista alueista.Kallio, Aulis: Liettuan historia. Jagellonica-kulttuuriyhdistys, 2009.  Liettuan vastapainoksi kaani pyrki muodostamaan Moskovasta johtavan venäläisen valtion. Moskovan Iivana I Kalitalle myönnettiin suuriruhtinaan arvo ja oikeus kerätä veroja muilta venäläisruhtinailta.Иван I Данилович. Большая российская энциклопедия Большая российская энциклопедия. Viitattu 25.6.2023. (venäjäksi)

Sarain kautta käytiin vilkasta kauppaa genovalaisten Mustanmeren tukikohdista. Mamelukkien Egypti oli Ordan pitkäaikainen kauppakumppani ja liittolainen Välimerellä.

 Hajaannus ja luhistuminen 
1340-luvun Musta surma heikensi merkittävästi Kultaista ordaa. Vuonna 1357, kun Jani Beg-kaani murhattiin, Orda joutui pitkään sisällissotaan, jossa kaani vaihtui seuraavan viiden vuosikymmenen aikana keskimäärin vuoden välein. Tänä aikana Moskova, Astrahan ja Kovaresmia pyrkivät eroon Ordasta, ja Dnepr-joen alajuoksun alue siirtyi Puola-Liettualle. Kenraali Mamai, joka ei ollut muodollinen hallitsija pyrki palauttamaan Ordan vallan Venäjällä. Dmitri Donskoi löi hänen komentamansa tataarit Kulikovon taistelussa vuonna 1380. Mamaita seurannut Toktamyš valloitti Sinisen ordan alueen ja palautti Kultaisen ordan hetkeksi alueelliseksi mahdiksi. Hän hävitti Moskovan suuriruhtinaskunnan ja useita muita ympäröiviä kaupunkeja kostona kapinasta vuonna 1382.

Kuoliniskun Ordalle antoi Timur Lenk, joka 1300-luvun lopussa tuhosi Toktamyšin armeijan, hävitti Ordan pääkaupungin Sarain, ryösti Krimin kauppakeskukset ja vei taitavimmat käsityöläiset omaan pääkaupunkiinsa Samarkandiin. Toktamyš murhattiin vuonna 1406. Hän oli Ordan viimeinen vahva kaani, ja hänen jälkeensä kaanikunta alkoi hajota. 1440-luvulta alkaen Orda oli hajaannuksessa ja jakaantuneena kahdeksaan erilliseen kaanikuntaan: Siperian, Qasimin, Kazanin, Astrahanin, Kazakkien, Uzbekkien, Krimin ja Suur-ordan kaanikuntiin. Mikään näistä ei yksinään ollut Moskovaa voimakkaampi, ja Moskovan suuriruhtinaskunta irrottautuikin tataarien kontrollista lopullisesti vuonna 1480 Ugra-joen taistelun jälkeen. 

Kultainen Orda tuhoutui lopullisesti vuonna 1502 sodassa Astrahanin kaanikuntaa vastaan. Viimeinen kaani Ahmed pakeni Liettuaan. Hän kuoli vuonna 1529. Sota tuhosi Kultaisen ordan ja heikensi Astrahanin kaanikuntaa huomattavasti. Samaan aikaan Moskovan suuriruhtinaskunta kävi hyökkäykseen Iivana III:n johdolla. Kaanikunnat liitettiin Moskovaan yksi kerrallaan 1500-luvulla, lukuun ottamatta Krimin kaanikuntaa, josta tuli Osmanien valtakunnan vasallivaltio vuonna 1475, kunnes se liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1783.

 Orda ja Venäjä 
Venäjän suhde Kultaiseen ordaan on ollut historiallisesti negatiivinen. Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton aikaan tataarit välttivät "tataari-identiteettiä", koska se yhdisti heidät Kultaisen ordan tataareihin, ja etenkin Tšingis-kaanin sotureihin, jotka venäläiset näkivät vihollisinaan. Myös Suomessa oli samainen ilmiö; paikallinen yhteisö koki tataarin  häväistysnimenä.Leitzinger, Antero: Mishäärit – Suomen vanha islamilainen yhteisö. Helsinki: Kirja-Leitzinger, 1996. ISBN 952-9752-08-3 (s. 29-30)

Tataaritaustainen kirjallisuustieteilijä, filologian tohtori ja professori Hatip Minnegulov: "Sekä tsaarin- että neuvostovallan aikana virallinen suhtautuminen Kultaiseen ordaan oli jyrkästi kielteinen. Sitä esitettiin usein kaikkien venäläisten ja joidenkin muiden kansojen katastrofien lähteenä. Kansamme historiaa ja alkuperää vääristettiin, vain sen bulgarialaista komponenttia korostettiin. Kultainen orda, sen historia, sanallinen taide, tuli kielletyksi aiheeksi tataareille". 

Historioitsija G. R. Jenikejev: "Romanovin länsimieliset hallitsijat, apunaan bulgaristi-mullahit loivat negatiivisen ja vääristellyn kuvan muinaisista tataareista". Tämä oli hänen mukaansa osa kyseisen hallituksen ”hajota ja hallitse -politiikkaa, joka pyrki asettamaan venäläiset ja muut alueen kansat toisiaan vastaan". Budapestin yliopiston tutkija István Vásár yhtyy ajatukseen: "Länsimaiset harhakäsitykset niin sanotuista barbaaritataareista pahensivat näiden kansojen välejä".

Vasta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen suhtautuminen ordaan alkoi muuttua ja historioitsijat saivat kirjoittaa "kielletystä" aiheesta eli Kultaisesta ordasta ja sen yhteydestä nykyisiin tataareihin.

 Eurasianismi 
Eurasianilaisen ajattelun mukaan, Venäjä nähdään Kultaisen ordan omanlaisena jatkumona, ja tätä kautta myös tataarien ja venäläisten välistä historiallista suhdetta on asetettu positiivisempaan valoon.

Maantieteilijä Lev Gumiljev esitti, että "hunnien, turkkilaisten ja mongolien aikana vallitsi harmonia. Sisämantereen aromaat ja metsät olivat perinteisesti olleet alttiita yhden valloittavan keisarillisen lipun hallitsevaan alaisuuteen". Venäjä täten olisi tämän "ajattoman mantereen yhtenäisyyden viimeisin inkarnaatio". Ennen Gumiljevia, saman kaltaista teoriaa esitti kielitieteilijä Nikolai Trubetzkoy: "Tšingis-kaani oli ensimmäinen, joka yhdisti koko Euraasian mantereen; Euraasia on luonteeltaan historiallisesti ennalta määrätty muodostamaan yksi valtiokokonaisuus".

Tataaritaustainen Moskovan mufti, Ravil Gainutdin on myös ilmaissut, että "Moskova on suuruutensa velkaa Kultaisen ordan kaaneille. Tämä koskee kuitenkin myös koko Venäjää, sillä kaanien poliittisen tahdon ansiosta hajallaan olevien ruhtinaskuntien kerääminen Moskovan ympärille alkoi".

Presidentti Vladimir Putin on puheissaan vedonnut saman kaltaisiin ideoihin ja maininnut myös Kultaisen ordan. Vuonna 2023 hän sanoi: "Kansan yhtenäisyys on ollut keskeinen tekijä Venäjän etenemisessä uusille rajoille. Se on aina ollut totta. Muistakaamme, mitä tapahtui vaikkapa Aleksanteri Nevskin päivinä. Loppujen lopuksi hän matkusti Kultaiseen ordaan, kumarsi sen kaanien edessä ja sai luvan hallita prinssinä, ensisijaisesti voidakseen vastustaa tehokkaasti lännen hyökkäystä". Päätös alistua tataarikaaneille Putinin mukaan "säilytti Venäjän kansan - ja myöhemmin kaikki maamme alueella elävät kansat".

 Tärkeimmät kaanit 

 Batu-kaani 1227–1255           
 Orda-kaani 1227–1251
 Sartaq-kaani 1255-1256        
 Qun Quran 1251–1280 
 Ulaqtši-kaani 1256-1257      
 Berke-kaani 1257–1266           
 Möngke Temür 1266–1280    
 Töde Möngke 1280-1287      
 Kötšü-kaani 1280–1302 
 Töle Buqa 1287-1291            
 Toqta 1291–1312                     
 Bujan tai Bajan-kaani 1302-1309
 Muhammad Uzbeg-kaani 1313–1341           
 Tīnī Beg 1341-1342               
 Jānī Beg 1342–1357                
 Berdi Beg 1357-1359             
 Qulpa-kaani 1359-1360        
 Kildi Beg 1361-1362              
 ʿAbdallāh-kaani, nukkehallitsija kenraali Mamain hallinnassa 1362, 1367-1368, 1369
 Kair Pūlād (Mīr Pūlād) 1362-1364               
 Tugluq Tīmūr 1363 -n. 1365
 ʿAzīz Šaikh 1364-1367         
 Mubārak Kwāja n. 1365-1369           
 Haṣan Beg 1368-1369           
 Qutluq Kwāja 1369-1370
 Urus-kaani 1369-1370
 Tūlūn Beg Kānum (k. 1386), Berdi Begin tytär, nukkehallitsijatar kenraali Mamain hallinnassa 1370-1371 ja tämän vaimo, Toktamyšin vaimo 1380
 Muḥammad-Sulṭān, nukkehallitsija kenraali Mamain hallinnassa 1371-1373          
 Hājjī Tšerkes 1373-1374       
 Urus-kaani 1374-1375, 1375-1377
 Qāgān Beg 1375-1377        
 ʿArab Šāh 1377-1380          
 Tīmūr Malik 1377-1379
 Toktamyš 1379–1395 
 Qujurtšuq 1395-1397, Timur Lenkin suojatti, hallitsi vain ordan länsiosaa
 Tīmūr Qutluq-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun, Nogai ordan perustajan (1352–1419) kanssa 1397-1399
 Sādī Beg-kaani, nukkehallitsija, emiiri Edigun alainen 1399-1407
 Pūlād-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun kanssa 1407-1410
 Tīmūr-kaani, liitossa Valkoisen ordan emiiri Edigun kanssa 1410-1411
 Jalāl ad-Din Zeleni Saltan 1411-1412, Toktamyšin vanhin poika
 Karīm Berdi 1412-1413, Toktamyšin toiseksi vanhin poika
 Kebek 1413-1414, Toktamyšin kolmanneksi vanhin poika
 Jabbār Berdi 1414-1415, 1416-1417, Toktamyšin neljänneksi vanhin poika
 Tšekre-kaani, liitossa emiiri Edigun kanssa 1415-1416
 Darwīsh, emiiri Edigun nukkehallitsija 1417-1419
 Ḥājjī Muḥammad, nukkehallitsija emiiri Edigun pojille Ulugh Muḥammadille ja Dawlat Berdille 1419–1421
 Barāq-kaani 1421-1427
 Ulug Muḥammad 1427-1433
 Sajjid Aḥmad I 1433-1435
 Kütšük Muḥammad 1435–1459 
 Maḥmūd-kaani 1459–1465 
 Aḥmad-kaani 1465–1481 
 Šaik Aḥmad 1481–1502

Huomautuksia

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Historialliset valtiot
Luokka:Keski-Aasian historia
Luokka:Ukrainan entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Luokka:Venäjän entiset valtiot ja valtiomuodostelmat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit