Suomalainen mytologia

Suomalaisessa mytologiassa on kerrostumia eri aikakausilta. Vanhimmat liittyvät ehkä jo kivikautiseen šamanismiin. Tunnetuin suomalaisen ja karjalaisen mytologian aineksista koottu teos on Kalevala.  

Mytologia oli voimakkaasti kytköksissä suomalaiseen muinaisuskontoon. On usein vaikea vetää rajaa uskonnollisen ja muuten vain myyttisen uskomuksen välille. Pakanallinen uskonto ei ollut selvärajainen elämän ja toiminnan alue siten kuin esimerkiksi sen syrjäyttänyt kristinusko. Niin pientä paikallista kotihaltijaa, tarun muinaissankaria, kuin taivaan kuningasta Ukko ylijumalaakin saatettiin esimerkiksi palvoa, rukoilla ja lepyttää uhrein.

Monet mytologiset runot kertoivat sankareista ja näiden seikkailuista. Sankareista tärkeimpiä olivat tietäjä ja loihtija Väinämöinen sekä taidokas seppä Ilmarinen. Myyttisiä kertomuksia tai runoja on syntynyt myös varmuudella historiallisista tapahtumista ja henkilöistä.

Myyttien syntyaika

Myyttejä säilyttäneen kertovan eli eeppisen runouden sisällön ja tyylin perusteella myyttien arvellut syntyajat on tavattu jakaa hieman epämääräisiin jaksoihin Matti Kuusen 1950-luvulla kehittelemän tyylikausiteorian mukaisesti. Jaksoista vanhin on varhaiskalevalainen aika kivikaudella ja pronssikaudella, jolta on peräisin samanistisia myyttejä ja ehkä myytti maailman syntymästä. Eräiden merkittävimpien myyttien syntyajan sydänkalevalaisen ajan on oletettu olleen kutakuinkin rautakausi. Keskiajankalevalainen aika kesti ristiretkiajasta uskonpuhdistukseen. Silloin syntyi merkittäviä paikallisia legendoja ja kansantarinoita, kuten Elinan surmavirsi. Myöhäiskalevalainen aika ajoittuu uskonpuhdistuksesta 1800-luvulle.

Suomalaisen ja karjalaisen mytologian ja muinaisuskon samaistaminen

Kalevalamitta on auttanut suomalaisia, karjalaisia ja muita itämerensuomalaisia säilyttämään ikivanhoja myyttejä. Sen runomitta auttaa muistamaan pitkiäkin tarinoita. Kalevalamittaan tehtyjä runoja kutsutaan kalevalaiseksi runoudeksi.

Suomalaisten mytologiaa ja muinaisuskoa yritetään hahmottaa myös lähikansojen, lähinnä muiden itämerensuomalaisten vastaavien pohjalta varsinkin silloin, kun niistä on säilynyt kattavammat tiedot kuin suomalaisista vastineistaan. Varsinkin tiedot ja käsitykset karjalankielisten mytologiasta ovat vaikuttaneet nykyisiin käsityksiin suomenkielisten mytologiasta. Karjalassa runoesiintymät olivat runonkeruun aikoihin paljon Suomea rikkaammat ja tiedot mytologiasta ja muinaisuskosta siten kattavammat. Suomalaisten runojen aiheet ovat kuitenkin hyvin pitkälle samoja kuin karjalaistenkin. Osa tutkijoista olettaa runojen kehitysasteita niin sanotun geneettisen tutkimuksen perusteella, että kalevalainen runous on alun perin lähtöisin läntisestä Suomesta. On lisäksi huomattu, että moni Karjalan merkittävä runonlaulajasuku on alun perin Suomesta. Usein katsotaan, että Suomi ja Karjala kuuluivat samaan kansanrunouden aihepiiriin kielten eroista huolimatta. Kuitenkaan esimerkiksi virolainen kansantarusto ei ole aivan yhtä läheistä sukua suomalaiselle.

Historiallista vai myyttistä
Tutkija Anna-Leena Siikalan (1994) mukaan muistinvarainen tarusto, silloinkin kun se käsittelee historiallisia asioita, on aina myyttistä. Näin on myös suomalaisessa tarustossa. Jo muutaman sukupolven takaisiin kertomuksiin liitetään usein samankaltaisia piirteitä kuin muihin suomalaisiin, jopa yleismaailmallisiin myytteihin. Esimerkiksi jonkun henkilön voidaan muistaa tehneen sellaista, jota kerrotaan muidenkin, ehkä monien muidenkin myyttisten henkilöiden tehneen. Aikakaudet voivat mennä sekaisin, ihmisiä tai tapahtumia voidaan liittää vääriin aikakausiin. Usein virheenä on jonkun menneen tapahtuman muistaminen läheisempään aikaan, esimerkiksi sadan vuoden päähän, vaikka se todellisuudessa olisi tapahtunut paljon aiemmin. Sukupolvi toisensa jälkeen on voinut kertoa tarinaa jostakin "sata vuotta sitten" tapahtuneesta.

Toisaalta jotkin merkittävät aikakaudet muistetaan siten, etteivät ne ole sekoittuneet muihin aikoihin, kuten kristinuskon saapumisen aika tai jotkut sodat. Varsinkin kristinuskon saapumisen aika oli sellainen merkkipaalu, että siihen liittyväksi kerrottu kansanperinne liittyy siihen myös historiallisesti, jos on ollenkaan historiallista. Aikaa on usein laskettu vuosissa eri tapahtumista.

Joitakin merkittävimpiä myyttejä
Maailman synty sisältää useita kertomuksia, joista jotkut eroavat paljonkin toisistaan. Näihin kuuluu myös yksityiskohtana kilpalaulanta.
Muut syntykertomukset
Iso tammi
Iso härkä 
Samporunous on sampo-nimiseen esineeseen liittyvää tarustoa, joka on jaettavissa karkeasti kahteen osaan:
Sammon taonta
Sammon ryöstö
Lemminkäisrunot käsittelevät Lemminkäisen seikkailuja
Päivän päästö on runokertomus auringon vapauttamisesta suuren kalan vatsasta, kivimäestä, pajukosta tai muusta vastaavasta kätköpaikasta
Kosintakertomukset kuten Hiidestä kosinta, Konnusta kosinta, Koskesta kosinta, Saaresta kosinta, Taivaanvalojen kosinta, Taivaanvaliolta kosinta, Tuonelta kosinta ja Tuonelasta kosinta

 Kirjallisuutta 
















 Aiheesta muualla 

 Suomalainen kansanusko. Internetix 1997.
Merja Leppälahti: Uskomuksia ja spekulaatiota suomalaisesta mytologiasta, kirja-arvio Martti Haavion teoksesta Suomalainen mytologia. (Agricolan kirja-arvostelut 9.4.2019)
 Erkki Kauhanen: Samaanien Suomessa hyöri jumalia luonnon täydeltä. Tiede 5/2003. (Internet Archive, Wayback Machine)
Taivaannaula.org
Kalevala ja suomalaisen mytologian tutkimus  (Kalevalaseura)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit