Löytöretket

Löytöretket ovat tutkimusmatkoja ennalta tuntemattomiin paikkoihin: maapallon tultua kartoitetuksi löytöretket tai tutkimusmatkat ovat jatkuneet avaruudessa ja merten syvyyksissä. Sana kuitenkin viittaa yleensä eurooppalaisten ensimmäisiin matkoihin muille mantereille ja maapallon ympäri. Varsinaisten löytöretkien aika alkoi 1400-luvun loppupuolella. Varhaisiksi löytöretkeilijöiksi voidaan kutsua esimerkiksi Marco Poloa, Leif Erikssonia ja Kristoffer Kolumbusta. Löytöretkien seurauksena eurooppalaista kulttuuria levitettiin ympäri maailmaa tuhoten monesti muiden mantereiden alkuperäistä kulttuuria. Myös erilaiset kasvit, eläimet ja taudit, kuten isorokko välittyivät mantereilta toisille.

 Suurten löytöretkien aika 
Suurten löytöretkien aika alkoi 1400-luvulla ja päättyi 1700-luvulla. Tuona aikana eurooppalaiset löytöretkeilijät purjehtivat ympäri maapalloa kartoittaen Euroopalle aiemmin tuntemattomia alueita. Renessanssin aikainen kartografian sekä navigointi- ja laivanrakennustaidon kehitys mahdollisti valtameripurjehduksen, mikä oli edellytyksenä näille retkille.   Portugalilainen Prinssi Henrik Purjehtija panosti tieteiden edistämiseen, minkä johdosta Portugali kasvoi merenkulkuun tukeutuvaksi maailmanvallaksi.

Mongolien valtakunnan hajoaminen ja ottomaanien voimistuminen sai eurooppalaiset kääntymän pois idän kauppateiltä ja Välimeren reiteiltä.The Age of Discovery Encyclopedia Britannica Eurooppalaisten tutkimusretket alkoivat suuntautua ensin etelään Afrikan rannikkoa pitkin. Yhtenä tavoitteena lienee ollut löytää suora reitti Saharan takana sijaitseville kulta-aarteille, joista oli kuultu mm. Mansa Musan, Malin hallitsijan Mekkaan suuntautuneen pyhiinvaellusmatkan yhteydessä 1300-luvulla. Näiden tutkimusmatkojen ansiosta löydettiin mm. Kanariansaaret, Madeira ja Azorit, joilla alettiin viljellä tuottoisasti mm. sokeriruokoa. Samalla alueen ekosysteemi muutettiin täysin - metsät hakattiin ja esimerkiksi rotat ja kanit lisääntyivät tehden tuhojaan. Esimerkiksi Portugalin plantaaseilla oli myös valtava työvoimatarve, jonka voimin Afrikan orjakauppa alkoi kasvaa nopeasti. Rannikkoa tutkittiin aina etelään päin, kunnes Bartolomeu Dias saavutti mantereen eteläkärjen. Frankopan, Peter: Silkkitiet. Uusi maailmanhistoria. Suom. Jaana Iso-Markku. Otava 2021, 282-290. 

Löytöretkille oli neljä perussyytä: taloudellinen, poliittinen, uskonnollinen ja tieteellinen. Kaukomailta etsittiin etenkin mausteita ja jalometalleita. Valloittamalla lisää alueita Euroopan valtiot hankkivat itselleen poliittista valtaa. Uskonnollinen aspekti, pakanoiden käännyttäminen, oli jatkoa 1200- ja 1300-lukujen ristiretkille. Tieteellinen uteliaisuus liittyi renessanssin arvoihin ja ihmiskunnan tietämyksen kasvattamiseen.

Portugalilaiset olivat ensimmäisiä, jotka toivat mausteita kaukoidästä Hyväntoivonniemen ympäri. Heitä seurasivat Espanjan lipun alla purjehtinut Kristoffer Kolumbus ja 1400-luvun lopussa britti John Cabot.

Amerikkaan suuntautuneiden löytöretkien seurauksena monet Euraasiassa ja Afrikassa jo tunnetut taudit levisivät ensimmäistä kertaa Amerikkaan, jonka alkuperäisväestöllä ei ollut niitä vastaan immuniteettia. Taudit olivat kehittyneet vuosituhansien kuluessa euraasialaisen väestön elettyä läheisissä tekemisissä monien amerikkalaisille tuntemattomien kotieläinten, kuten lehmien, hevosten, sikojen ja lampaiden kanssa. Isorokko, sikotauti, influenssa ja monet muut taudit tappoivat todennäköisesti suurimman osan paikallisesta väestöstä - paikoin ilmeisesti jopa yli 90%. Tämä osaltaan aiheutti "tarpeen" laajamittaiselle orjakaupalle Afrikasta Amerikkaan. Alkuperäiskansojen väestökatastrofi, orjakauppa sekä siirtolaisuus ovat mullistaneet Amerikkojen väestöpohjan varsin täydellisesti. Diamond, Jared: Tykit, taudit ja teräs. Ihmisen yhteiskuntien kohtalot. Suom. Kimmo Pietiläinen, Terra cognita 2004, esim. s. 230-231. Ks. myös esim. Aalto Jari & co: Opus 1. Ihminen, ympäristö ja historia. Edita 2021.

Löytöretket ovat muuttaneet ja pitkällä tähtäimellä yksipuolistaneet myös merkittävästi eri alueiden ekosysteemejä. Amerikan löytöretkien ekologisista vaikutuksista on käytetty nimitystä kolumbiaaninen vaihto, jossa Euroopan ja Amerikan välillä kuljetettiin tarkoituksella, mutta myös vahingossa useita eliölajeja. Amerikan mantereille vietiin esimerkiksi suuret kotieläimet naudat, hevoset, lampaat ja siat ja hyötykasveja kuten vehnä, ruis, kaura, ohra, riisi, sokeriruoko, kahvipapu, banaani ja sitrushedelmät, mutta samalla myös rotta ja voikukka. Vastaavasti Amerikan mantereilta tuotiin Eurooppaan esimerkiksi pavut, peruna, tomaatti, maissi, kaakao ja tupakka. Aalto Jari & co: Opus 1. Ihminen, ympäristö ja historia. Edita 2021.

Löytöretket laajensivat ja vilkastuttivat maailman kaukokauppaa. Valloitukset vaurastuttivat Eurooppaa, kun Amerikan alkuperäiskansoilta ryöstettyjä rikkauksia ja sikäläisistä kaivoksista kaivettua kultaa ym. lastattiin laivakaupalla Espanjaan. Näin eurooppalaisilla taas oli varaa ostaa haluamiaan tuotteita korkeakulttuureilta Aasiasta ja vaurastuttaa samalla välikäsiä esimerkiksi Pohjois-Italiassa ja Lähi-idässä. Vaikka Aasiaan voitiin nyt käydä Euroopasta suoraakin merikauppaa, sisältyi siihen huomattavia riskejä - osa laivoista aina haaksirikkoutui ja katosi. Näin ollen maateitse käyty kauppa jatkui ja vaurastutti samalla Osmanien valtakuntaa, jossa esimerkiksi Suleiman Suuren ja hänen poikansa Selim II:n aikana 1500-luvulla rakennettiin yli 80 uutta suurta moskeijaa, palatseja, hoitokoteja, siltoja, akvedukteja ja kylpylöitä. Intiassa valtaan nousseet suurmogulit rakensivat puolestaan sellaisia arkkitehtuurin helmiä kuin Fatehpur Sikrin, Humayunin mausoleumin ja Taj Mahalin. Kiinassa mm. posliinista, keramiikasta ja silkistä saaduista kauppatuloista taas hyötyi Ming-dynastia, joka tosin 1600-luvulla ajautui taloudelliseen ja poliittiseen kriisiin osin juuri kaukokaupan ja hopean valuuttakurssin takia. Frankopan, Peter: Silkkitiet. Uusi maailmanhistoria. Suom. Jaana Iso-Markku. Otava 2021, 306-333.

 Tunnettuja löytöretkiä 

 Ajankohta  Retken johtajat  Retkellä tehdyt "löydöt" 1405–1433  Zheng He  Intia, Arabia, itäinen Afrikka 1487–1488  Bartolomeu Dias  eteläinen Afrikka, Hyväntoivonniemi 1492–1493  Kristoffer Kolumbus  Bahamasaaret, Kuuba (pohjoinen rannikko), Hispaniola 1493–1494  Kristoffer Kolumbus  Kuuba (eteläinen rannikko) 1497  John Cabot  Newfoundland 1497–1498  Vasco da Gama  purjehdus Intiaan Afrikan eteläpuolitse 1498  Kristoffer Kolumbus  Trinidad, Venezuela 1499–1500  Alonso de Ojeda, Amerigo Vespucci  Brasilian pohjoisrannikko, Guyana 1500  Pedro Álvares Cabral  Brasilia 1500  Gaspar Corte Real  Grönlanti 1501  Gonçalo Coelho, Amerigo Vespucci  Brasilian itärannikko 1501–1502  Rodrigo de Bastidas, Juan de la Cosa  Kolumbian pohjoisrannikko 1502–1504  Kristoffer Kolumbus  Honduras, Nicaragua 1508  Vicente Yáñez Pinzón, Juan Díaz de Solís  Meksiko, Jukatanin niemimaa 1512–1513  Juan Ponce de León  Florida 1512–1513  António de Abreu  Molukit (Indonesia) 1515  Juan Díaz de Solís  Uruguay 1518  Juan de Grijalva  Meksiko 1519  Alonso Álvarez de Pineda  Meksiko, Texas, Louisiana 1519–1522  Fernão de Magalhães, Juan Sebastián Elcano  1. maailmanympäripurjehdus 1524  Giovanni da Verrazzano  Yhdysvaltain itärannikko 1526–1527  Jorge de Meneses  Papua-Uusi-Guinea 1527  Alvaro de Saavedra  Meksikosta Filippiineille 1534–1535  Jacques Cartier  Kanada, Quebec 1542–1543  António da Mota, Francisco Zeimoto,António Peixoto  Japani 1553  Hugh Willoughby, Richard Chancellor  Venäjän pohjoisrannikko, Vienanmeri 1565  Andrés de Urdaneta  Filippiineiltä Meksikoon 1576  Martin Frobisher  Kanada, Baffininsaari 1577–1580  Francis Drake  2. maailmanympäripurjehdus 1587  John Davis  Grönlannin länsirannikko 1596–1597  Willem Barents  Huippuvuoret, Novaja Zemlja 1605–1606  Willem Janszoon  Australian pohjoisrannikko 1610  Henry Hudson  Kanada, Hudsoninlahti 1612  Thomas Button  Kanada, Hudsoninlahti 1616  William Baffin, Robert Bylot  Kanada, Baffininsaari 1616  Willem Schouten, Jakob Le Maire  Kap Horn 1642–1643  Abel Tasman  Tasmania, Uusi-Seelanti (länsirannikko) 1722  Jakob Roggeveen  Pääsiäissaari, Samoa 1728  Vitus Bering  Alaska, Beringinsalmi 1766–1768  Samuel Wallis  Tahiti 1768–1771  James Cook  Uusi-Seelanti, Australian itärannikko 1772–1775  James Cook  Uusi-Kaledonia, Vanuatu, Eteläinen jäämeri 1776–1780  James Cook, Charles Clerke, John Gore  Havaiji, Kanadan länsirannikko, Alaska 1878  Adolf Erik Nordenskiöld  Koillisväylää pitkin Tyynellemerelle 1893  Fridtjof Nansen  lähelle Pohjoisnapaa 1893  Robert Peary  lähelle Pohjoisnapaa 1911 ja 1912  Roald Amundsen ja Robert Scott  Etelänapa 1914–1916  Ernest Shackleton  Etelämanner

Katso myös
Luettelo tutkimusmatkailijoista

Lähteet

Kirjallisuutta
Giles Milton: Muskottisota – Taistelu Itä-Intian Maustesaarista, John Nurmisen säätiö 2009.
Ricardo Duchesne: The Faustian impulse and European exploration, The Fortnightly Review 2012.

Luokka:Historian ajanjaksot
Luokka:Tutkimusmatkailu
Luokka:Merihistoria
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit