Martti Haavio

Martti Henrikki Haavio (kirjailijanimi P. Mustapää; 22. tammikuuta 1899 Temmes – 4. helmikuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kansanrunouden ja mytologian tutkija, runoilija ja akateemikko.Liukkonen, Petri: P. Mustapää. Books and Writers. Runonsa hän julkaisi nimellä P. Mustapää, jonka hän keksi Tallinnan vanhankaupungin Mustapäiden talon nimen perusteella.

Elämä ja ura
Haavio kuului uransa alkuvaiheessa Tulenkantajat-ryhmään. Suojeluskuntaan Haavio liittyi sisällissodassa. Hän toimi aktiivisesti myös Akateemisessa Karjala-Seurassa, josta hän kuitenkin erosi vuonna 1932 yhdessä monien muiden poliittiseen keskustaan suuntautuneiden jäsenten kanssa, kun seuran enemmistö ei suostunut tuomitsemaan Mäntsälän kapinaa. Puoluekannaltaan Haavio oli maalaisliittolainen.

Haavio työskenteli WSOY:llä kustannustoimittajana 1924–1931 ja kirjallisena johtajana 1946–1951. Hän toimi kansanrunoudentutkimuksen professorina Helsingin yliopistossa 1949–1956.

Haavion ensimmäinen vaimo oli vuodesta 1929 kansanrunoudentutkimuksen dosentti Elsa Enäjärvi, joka menehtyi syöpään vuonna 1951. Runoilija Aale Tynnin kanssa Haavio avioitui vuonna 1960. Haavioiden tytär Elina Haavio-Mannila oli sosiologian professori. Toinen tytär Katarina Eskola on kulttuurintutkija. Martti Haavion veli oli pappi ja runoilija Jaakko Haavio.

Martti Haavio vietti osan lapsuudestaan Nokian Tottijärvellä, jossa järjestetään nykyään vuosittain P. Mustapää -päiviä. Tapahtumassa myönnetään myös P. Mustapää -palkinto ansioituneelle runoilijalle hänen elämäntyöstään.

Haavio on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

Kansanrunoudesta modernismiin
Haavio teki yliopistouransa kansanrunouden tutkijana ja teki useita runonkeruumatkoja tieteenalan perinteiden mukaan. Runoilijana hän oli 1920-luvulla lähellä Tulenkantajat-ryhmää, muttei innostunut ryhmän eksotiikan ja koneromantiikan ihailusta, vaan korosti suomalaista perinnetietoisuutta. Toisen maailmansodan ja sen aiheuttaman aatteellisen hämmennyksen jälkeen Haavio korosti runoudessaan vastapareja luonto–ihminen, pysyvä–katoava, ajattomuus–sodan hävitys. Sodanjälkeisessä tuotannossaan hän toimi siltana perinteisen ja modernin lyriikan välillä ja uudisti merkittävällä tavalla runouden rytmiikkaa.

P. Mustapään runohenkilö läkkiseppä Lindblad esiintyy ensi kerran kokoelmassa Jäähyväiset Arkadialle kolmessa runossa (Linnut, Elämän kauneus ja Dolce far niente). Hän kirjoitti Lindblad-runoja viiden sikermän, jotka ilmestyivät Suomen kirjallisuuden vuosikirjassa 1946, ja vielä kaksi runoa kuvateokseen Suomen talvi (1946). Varsinainen Lindblad-kokoelma Koiruoho, ruusunkukka ilmestyi 1947.Yrjö Hosiaisluoma, Läkkiseppä Lindbladin lyhyt mutta ikuinen onni Tampereen yliopisto (ilm. teoksessa Laulujen lumossa : kirjallisuudentutkijoiden ja kirjailijoiden seireenilauluja professori Yrjö Varpiolle hänen 60-vuotispäivänään 7.11.1999

 Uskontotieteellisiä ja folkloristisia tutkimuksia 













 Runoteoksia 
 Nuoret runoilijat. Runoantologiassa mukana Kaarina Vaher, Katri Vala, Onni Halla, Yrjö Jylhä, Arvi Kivimaa, Olavi Lauri (Olavi Paavolainen), Johan Edvard Leppäkoski, P. Mustapää (Martti Haavio) ja Ilmari Pimiä. WSOY 1924
 Laulu ihanista silmistä (1925)
 Laulu vaakalinnusta (1927)
 Jäähyväiset Arkadialle (1945)
 Koiruoho, ruusunkukka (1947)
Ei rantaa ole, oi Thetis (1948)
 Linnustaja (1952)


 Iloinen lorukirja (1984)

 Omaelämäkerrallisia teoksia 
 Me marssimme Aunuksen teitä (1969)
 Nuoruusvuodet (1972)

 Lähteet 


 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Martti Haavio. 375 humanistia 23.2.2015. Helsingin yliopisto.


Luokka:Akateemikot (Suomi)
Luokka:Suomalaiset runoilijat
Luokka:Tulenkantajat
Luokka:Pakinoitsijat
Luokka:Suomalaiset folkloristit
Luokka:Suomalaiset professorit
Luokka:Helsingin yliopiston professorit
Luokka:Aleksis Kiven palkinnon saajat
Luokka:Suomen sisällissodan valkoiset
Luokka:Vuonna 1899 syntyneet
Luokka:Vuonna 1973 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit