Ristiretkivaltio

Ristiretkivaltiot olivat valtioita, joita eurooppalaiset perustivat ristiretkien aikana vuosina 1098–1291 muslimien ja ortodoksien asuttamille alueille. Ensimmäiset valtiot perustettiin jo vuonna 1098, ja viimeinen niistä tuhoutui vasta vuonna 1522. 

Termit ristiretkeläisvaltiot ja outremer (ransk. outre-mer, kirjaim. 'ulkomailla, meren toisella puolen') kuvaavat neljää feodaalivaltiota, jotka perustettiin ensimmäisen ristiretken jälkeen noin vuonna 1100. Termi outremer on peräisin keskiajalta, kun taas nykyhistorioitsijat käyttävät sanaa ristiretkeläisvaltiot ja termiä frankit eurooppalaisista tulokkaista. Suhteellisen harvat saapuneista eurooppalaisista kuitenkaan vannoivat ristiretkeläisvalan.

1100-luvun alussa kirjoitetut ensimmäisen ristiretken latinankieliset kronikat kutsuvat Euroopasta tulleita länsimaisia ​​kristittyjä frankeiksi heidän etnisestä taustastaan ​​riippumatta. Bysanttilaiset kreikkalaiset lähteet käyttävät muotoa Φράγκοι (frangi) ja arabiaksi الإفرنجي (al-Ifranji). Vaihtoehtoisesti kronikat käyttävät muotoa latini eli latinalaiset. Nämä keskiaikaiset etnonyymit eli etnisten ryhmien nimitykset heijastavat sitä, että uudisasukkaat voitiin erottaa alkuperäisväestöstä kielen ja uskonnon perusteella.Buck, Andrew D.; "Settlement, Identity, and Memory in the Latin East: An Examination of the Term 'Crusader States'" (PDF). The English Historical Review. 135 (573): 271–302, 2020. doi:[https://academic.oup.com/ehr/article-abstract/135/573/271/5816611?redirectedFrom=fulltext&login=false 10.1093/ehr/ceaa008. ISSN 0013-8266. S. 274–276, 279, 297. Frankit olivat pääasiassa ranskankielisiä roomalaiskatolisia, kun taas alkuperäisasukkaat olivat enimmäkseen arabian- tai kreikankielisiä muslimeja, muiden kirkkokuntien kristittyjä ja juutalaisia. 

pienoiskuva|Ristiretkivaltiot vuonna 1135.

 Uskonnollinen ja poliittinen tausta 
Yksi vuoden 1094 Clermontin kirkolliskokouksen päätavoitteista oli perustaa kristittyjä kuningaskuntia Levantin ja Anatolian alueelle seldžukkien etenemisen ja islamin leviämisen torjumiseksi. Ristiretkeläisten eteneminen ja menestys oli hämmästyttävä, kun otetaan huomioon, että he olivat satojen kilometrien päässä ja meren takana kotiseudultaan. Paikalliset kristityt yhteisöt suhtautuivat heihin vaihtelevasti. Esimerkiksi jotkut armenialaiset auttoivat ristiretkeläisiä valloittamaan Antiokian. Jotkut paikalliset kristityt yhteisöt taas liittoutuivat seldžukkien kanssa. Tämä loi jännitteitä näiden yhteisöjen ja ristiretkeläisten välille. Valloitusten päätyttyä kristityt aateliset, jotka johtivat seuraajansa itäisen Välimeren alueelle, alkoivat perustaa erilaisia ​​feodaalivaltioita. Täytettyään pyhiinvaelluslupauksensa useimmat ristiretkeläiset lähtivät kotiin jättäen valloitettujen alueiden hallinnan harvojen jäljellä olevien harvojen harteille.

Aluksi oli erimielisyyttä perustettavan hallinnon luonteesta, ja jotkut katsoivat, että Jerusalemin pyhää kaupunkia tulisi hallita kirkon alaisuudessa. Ensimmäinen perustettu ristiretkivaltio oli Edessan kreivikunta, jota johti Boulognen kreivi Balduin. Toinen oli Antiokian ruhtinaskunta, jota johti Bohemond de Hauteville. Neljästä mahtavin oli Jerusalemin kuningaskunta, jonka perusti Godefroy de Bouillon. Joulukuussa 1099 Bohemond ja Balduin saapuivat Jerusalemiin täyttämään ristiretkeläislupauksensa. Bohemondin mukana oli Pisan arkkipiispa Daimbert, joka valittiin patriarkaksi. Godefroyn kuoltua hänen veljensä Balduin kutsuttiin takaisin Jerusalemiin, jossa tämä otti kuninkaan arvonimen 11. marraskuuta 1100. Näin ei ollut syntynyt kirkkovaltiota, vaan feodaalinen Jerusalemin kuningaskunta. Lopuksi perustettiin Tripolin kreivikunta Toulousen kreivi Raymondin vallattua sen, ja se oli itsenäisin kaikista neljästä valtiosta.
pienoiskuva|Krak de Montréal, (Al-Shawbak) Shobak, Jordania.
pienoiskuva|Krak des Chevaliers, Homs, Syyria.
Uusien kristittyjen alueiden turvaaminen oli äärimmäisen tärkeää. Paavi Paschalis II järjesti vuoden 1101 ristiretken vahvistaakseen kristyttyjen valtaa pyhässä maassa, mutta se epäonnistui Vähässä-Aasiassa. Kuningas Balduin I hyötyi kuitenkin musliminaapureidensa välisestä kilpailusta. Hän pystyi myös laajentamaan hallintaansa rannikkoa pitkin italialaisten ja eräässä tapauksessa kuningas Sigurd I Jerusaleminkävijän vuonna 1110 saapuneen norjalaisen 60 laivan avulla. Vuoteen 1112 mennessä Arsuf, Caesarea, Akko, Beirut ja Sidon oli vallattu, ja koko rannikko Askalonia ja Tyrosta lukuun ottamatta oli latinalaisten hallussa.

Samaan aikaan Galileaan oli rakennettu linnoituksia, rajaa oli siirretty etelään ja oli muodostettu pohjoiseen ristiretkeläisvaltioita. Linnoituksista tunnetuimpia ovat Krak de Montréal Transjordaniassa ja Krak des Chevaliers Tripolin kreivikunnassa. Edessan kreivikunta, epämääräinen alue, joka ulottui Eufratin yläjuoksulle ja jonka väestö koostui pääasiassa armenialaisista ja syyrialaisista, oli jo Godefroyn veljen Balduinin perustama. Kun Balduin lähti Jerusalemin hallitsijaksi, hän lahjoitti läänin yliherruutensa alaisuudessa serkulleen Balduin du Le Bourcqille. 

Kaikilla neljällä ristiretkivaltiolla oli samanlainen poliittinen hallinto: ne perustivat johtajuutensa eurooppalaisiin feodaalisiin hierarkioihin. Valtakunnan huipulla oli joko kuningas tai ruhtinas. He hallitsivat aatelishovia, joka tunnettiin nimellä Haute Cour. Tällä hovilla oli paljon enemmän valtaa kuin eurooppalaisilla vastineillaan, ja se saattoi tarvittaessa valita tai syrjäyttää valtionhoitajan. Hovin jäsenet olivat vastuussa erillisistä läänityksistä, jotka olivat samanlaisia ​​kuin keskiajan Euroopassa.
pienoiskuva|Ristiretkivaltiot ja linnoitukset.
Katolinen kirkko oli keskiajan Euroopan vaikutusvaltaisin instituutio ja sillä oli vahva vaikutusvalta itäisen Välimeren alueella. Useat paavit lähettivät rahaa ja joukkoja kuhunkin neljästä valtiosta ja varmistivat, että ne saivat tukea Euroopasta. Samaan aikaan katolinen kirkko kilpaili idän kirkon kanssa alueen uskovista. Kun tämä tuki hiipui, Outremerin (neljä ensimmäistä valtiota) valtiojärjestelmä muuttui epävarmemmaksi.

 Yhteiskunta 
Neljälle ensimmäiselle ristiretkivaltiolle oli ominaista monimuotoinen ja usein kerrostunut väestö. Vaikka niitä hallitsivat länsieurooppalaisten kristittyjen eliitti, valtaosa asukkaista oli paikallisia ei-latinalaisia ​​kansoja. Katolilaiset, jotka olivat pääasiassa kotoisin Ranskasta, Italiasta ja Pyhästä saksalais-roomalaisesta valtakunnasta eli Saksasta, muodostivat sotilaallisen ja poliittisen aristokratian, mutta pysyivät pienenä vähemmistönä. He asettuivat enimmäkseen kaupunkikeskuksiin ja linnoitettuihin asuinpaikkoihin, ja perustivat usein erillisiä asuinalueita paikallisesta väestöstä. Katolisiin uudisasukkaisiin kuului ritareita, pappeja, kauppiaita ja pyhiinvaeltajia, jotka saapuivat ensimmäisen ristiretken aikana tai pian sen jälkeen.
pienoiskuva|Vähä-Aasia ja ristiretkivaltiot noin vuonna 1140.
Enemmistöväestö koostui idän kirkon kristityistä, kuten kreikkalaisortodoksit, armenialaisapostoliset, syyrialaisortodoksisit ja maroniittikristityt, muslimit (sunna- ja šiialais) ja juutalaisista. Itäkristityt toimivat usein hallinnossa, kauppiaina ja maanviljelijöinä. Vaikka suhteet latinalaisiin hallitsijoihin olivat joskus kireät, heidät usein otettiin hallinnollisiin tehtäviin. Muslimit, jotka muodostivat suuren osan maaseudun ja osittain kaupunkien väestöstä, joutuivat maksamaan korkeampia veroja ja noudattamaan toisinaan myös laillisia rajoituksia, mutta monet jatkoivat elämäänsä ristiretkeläisten hallinnon alaisuudessa jossain määrin entiseen tapaan.

Armenialaiset, erityisesti Edessan kreivikunnassa, olivat vaikutusvaltaisia ​​liittolaisia. Monet heistä olivat mukana valtionhallinnossa. Juutalaiset olivat pienempi ryhmä, usein rajoitettu tiettyihin kaupunkeihin tai kaupunginosiin. He kärsivät usein kristittyjen vainosta, joka perustui ajatukseen, että he olivat vastuussa Jeesuksen kuolemasta. Kaiken kaikkiaan ristiretkeläisvaltiot olivat monimutkaisia, monikielisiä yhteiskuntia, joita muovasivat yhteistyö, rinnakkaiselo ja säännölliset konfliktit niiden monien etnisten ja uskonnollisten yhteisöjen välillä.

 Puolustus 
pienoiskuva|Ristiretkivaltiot vuosina 1197–1205.
pienoiskuva|Ristiretkivaltiot vuonna 1240.
Ylläpitääkseen järjestystä ja puolustautuakseen seldžukkien ja mamelukkien hyökkäyksiä vastaan ​​jokainen neljästä ensimmäisestä ristiretkeläisvaltiossa perusti armeijoita ja sijoitti joukot linnoihin ja etuvartioihin alueensa laitamille. Hallitsijalla oli alaisuudessaan paroneja, joilla oli alaisinaan 10–100 ritaria.

Ristiretkeläisritarit muodostivat useita sotilasjärjestöjä, joista tunnetuin oli Temppeliherrat. Useimmat ritarit taistelivat ratsain eli hevosen selässä, mikä loi valtavan ratsuväen, joka usein oli ylivoimainen huonosti varustettuja seldžukkien armeijoita vastaan. Jalkaväki koostui keihäillä, lyhyillä miekoilla tai jousilla/varsijousilla aseistetuista sotilaista, jotka pyrkivät hyödyntämään kaikkia ratsuväen jättämiä aukkoja.

Ristiretkeläisten armeijoiden koko oli useimmiten vain pari tuhatta miestä. Ensimmäistä ristiretkeä lukuun ottamatta heidän armeijansa olivat usein suurempia kuin heitä vastaan hyökänneiden muslimien armeijat. Esimerkiksi muslimijohtaja, sotapäällikkö Saladin organisoi 20 000 miehen joukot yhdistettyään Egyptin, Syyrian ja Irakin osien muslimit. Jerusalemin kuningaskunta, joka oli väkirikkain ristiretkeläisvaltio, kykeni kokoamaan suurimman joukon, mutta jopa se kalpeni verrattuna seldžukkien tai mamelukkien joukkoihin. 

Vaikka paronit ja ritarit olivat yleensä eurooppalaisia, valtaosa jalkaväestä ja ratsastavista jousiampujista (turkopolit) rekrytoitiin paikallisista kristityistä yhteisöistä. Armenialaiset, syyrialaiset, maroniitit ja palestiinalaiset kristityt antoivat ristiretkeläisten armeijoille suuren määrän miehiä. He palvelivat eurooppalaisten kristittyjen rinnalla, jotka saapuivat itäisen Välimeren alueelle taistelemaan muslimeja vastaan ​​seuraavien ristiretkien aikana. 1100-luvun loppuun mennessä ristiretkeläisvaltiot olivat tulleet riippuvaisiksi paikallisista veroista joukkojensa miehistöpulan ratkaisemiseksi; edes tämä ei osoittautunut riittäväksi.

 Valtiot 
Ensimmäisen ristiretken yhteydessä vuosina 1098–1099 ja 1102 perustetut valtiot (ransk. Outremer, "maa meren takana"):
 Edessan kreivikunta (1098–1159)
 Antiokian ruhtinaskunta (1098–1268)
 Jerusalemin kuningaskunta (1099–1291)
 Tripolin kreivikunta (1103–1289)

Kolmannen ristiretken yhteydessä vuosina 1189–1192 perustettiin vuonna 1092 Kyproksen kuningaskunta Englannin kuningas Rikhard I vallattua joukkoineen saaren vuonna 1191.

Neljännen ristiretken yhteydessä vuosina 1202–1204 perustetut valtiot:
 Latinalainen keisarikunta (1204–1261)
 Thessalonikan kuningaskunta (1204–1224)
 Ateenan herttuakunta (1205–1456)
 Akhaian ruhtinaskunta (1205–1460)

 Venetsian tasavalta perusti myös oman Naksoksen herttuakuntansa sen valtaamista saarista neljännen ristiretken jälkeen. 
 Johanniittain ritarikunta otti haltuunsa Rodoksen saaren vuonna 1310. He poistuivat sieltä vuonna 1522.

 Lähteet 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit