Isojako

Isojako (yksjako; ) on Ruotsissa, johon myös Suomi tuolloin kuului, 1700-luvun puolivälin jälkeen käynnistetty maanjakotoimitus, jolla korvattiin vanha sarkajako. 

Isojaon tehtävänä oli poistaa sarkajaon aiheuttamiksi koetut seikat, kuten vainiopakko, ja yhdistää talojen sarkajaon mukaiset kapeat hajallaan sijaitsevat peltosarat harvemmiksi ja isommiksi lohkoiksi.

Historia
Ruotsissa isojakoon ryhdyttiin, koska Ruotsi oli menettänyt vilja-aittana toimineen Liivinmaan ja samanaikaisesti maan väkiluku kasvoi.http://www02.oph.fi/etalukio/historia/autonomia/isojako.html 

Vuonna 1746 maanmittari Jakob Faggot julkaisi teoksen ”Ruotsin maatalouden esteet ja apu”. Esikuvan isojaolle Faggot oli saanut Englannista, jossa oli aitaamisliike (engl. enclosure movement).http://www.virtuaali.info/opetusmaatilat/index.php?tila_id=1&ohjemappi&kategoria_id=288&kortti=3252

Uudistus alkoi Skånesta, josta se levisi koko maahan. Eräänä mallitilana toimi vuonna 1783 maanomistaja Rutger Mackleanin omistama Svaneholmin tila, jossa yksjako toimitettiin itsenäisesti. Alueen talonpojat vastustivat uudistusta voimakkaasti, mutta ymmärsivät myöhemmin sen tuomat käytännölliset ja taloudelliset edut.

Vuoden 1757 valtiopäivillä hyväksyttiin maanmittari Jakob Faggotin ajama isojako ainoaksi maanjakomenetelmäksi. Isojako oli toteutettava, jos yksikin kylän osakas vaati sitä.Paloposki 1986, s. 143. Hallituksen into uuteen maanjakoon johtui taloudellisista ja puolustuksellisista seikoista. Uudistuksen tarkoituksena oli lisätä maataloustuotantoa ja sen tehokkuutta. Skånessa monet maanomistajat myönsivät myöhemmin tavoitteena olleen myös divide et impera eli hajottaa ja hallita vanhoja kyläyhteisöjä. Hajallaan olevat talonpojat olivat vähemmän äänekkäitä kuin tiiviissä yhteisössä elävät.

 Toimeenpano 
Aluksi isojaon toimeenpanoon vaadittiin kaikkien kylän jakokunnan osakkaiden suostumus, mutta vuodesta 1757 lähtien riitti, että yksikin osakas vaatii isojaon toimeenpanoa. Peltojen jaon ohella myös aiemmin kylän yhteiset metsä- ja laidunmaat jaettiin isojaossa talojen kesken niiden veroluvun mukaan. Kustaa III:n aikana säädettiin, että se osa yhteismaista, joka jäi jäljelle, kun tiloille oli lohkottu niiden tarvitsemat metsäalueet, joutuisi kruunulle. Näin sai alkunsa valtion metsäomistus, joka on merkittävää varsinkin Pohjois-Suomessa.Paloposki 1986, s. 144. Isojaossa jaettiin myös ne alueet, joita oli aiemmin pidetty saamelaisille kuuluvina. Oikeuskirjallisuudessa on kuitenkin kyseenalaistettu se, onko valtio saanut kyseiset alueet lainmukaisesti omistukseensa, pohjautuen muun muassa Ruotsin korkeimman oikeuden niin sanottuun verotunturioikeudenkäyntiin 1981 DT 2.

 Toimitus 
Isojaossa käytiin ensin läpi kylien väliset rajat muodostaen jakokunnat, ja sen jälkeen talojen rajat. Vesialueita ei jaettu. Maan jaon perusteena oli manttaali, talojen verojenmaksukykyä osoittava mitta. Oikeudenmukaisuuden vuoksi maa jyvitettiin, eli parempaa maata sai vähemmän ja huonompaa enemmän.Anttila 1986, s. 365.

Isojako aloitettiin Pohjanmaalla ja ensimmäinen paikka oli Laihia.

1930-luvulla isojako oli vielä keskeneräinen Pohjois-Suomessa ns. knihtikontrahti- eli ruotusopimuspitäjien eli Kemijärven, Kuolajärven ja Kuusamon kuntien sekä suurimman osan Posion kuntaa osalta. Ruotusopimuspitäjien asukkaat olivat vuosina 1789-1790 tehneet valtiovallan kanssa sopimuksia, joilla asukkaat sitoutuivat itse asettamaan sotaväkeä rajojen puolustamista varten, saaden siitä korvauksena muun muassa vapautuksen isojaon toimittamisesta. Ruotusopimukset kumottiin muodollisestikin vuonna 1879, ja vuonna 1898 asetuksella annettiin tarkemmat määräykset isojakojen toimittamisesta näissä pitäjissä. Isojaon toimittamista hidasti sitten pitäjien laajuus ja jakotoimitusten synnyttämät riitaisuudet. Toinen alue, jossa isojaon toimitus vivästyi, käsitti kolme pohjoisinta Lapin kuntaa Inarin, Enontekiön ja Utsjoen. Näistä kunnista annettiin vuonna 1925 oma isojakolainsäädäntö.Isojako päättymässä myös Pohjois-Suomen ja Lapin laajoilla alueilla, Ilta-Sanomat, 08.01.1935, nro 6, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 06.01.2025

Isojakotoimitukset saatiin Pohjanmaalla sekä Lounais- ja Etelä-Suomessa suoritettua yleensä 1800-luvun alkupuolella, mutta esimerkiksi Kuusamossa isojako saatiin tehtyä loppuun vasta 1960-luvulla. Viimeinen isojako toimitettiin vasta vuonna 1989 Jurmon saarella.

 Vaikutukset 
Isojaon tuloksena vanha ryhmäkyläasutus suurelta osin hävisi, kun tilojen rakennukset siirrettiin yhteiseltä kylätontilta hajalleen kunkin tilan isojaossa saamille  tiluksille. Vanhin kulttuurimuoto kylä hävisi uudistuksen yhteydessä.

Uudistuksen jälkeen todettiin Ruotsin maataloustuotannon kasvaneen voimakkaasti. Vuonna 1811 tuotettiin viljaa 771 600 ja perunaa 170 000 tonnia, neljäkymmentä vuotta myöhemmin vastaavat luvut olivat 1 182 500 ja 790 000 tonnia. 

Isojako vaikutti myös torpparilaitoksen kasvuun, kun talot saattoivat nyt perustaa torppia saamilleen metsälohkoille. Torppien perustamista suosittiin, koska siten saatiin taloille ilmaista työvoimaa; torpan vuokra maksettiin näet useimmiten päivätöinä. Torppien määrä kasvoi 1700-luvulla niin, että kun niitä vuonna 1730 oli vielä vain noin tuhat, Ruotsin vallan loppuvuosina 1800-luvun alussa niitä oli jo noin 25 000.

 Isojaon täydentäminen 
Isojakoa on täydennetty uusjaolla vuonna 1848 laadittuun maanmittausohjesääntöön perustuen.Junnila 1986, s. 63.

Lähteet




Viitteet

Kirjallisuutta


Aiheesta muualla



Luokka:Suomen asutus- ja yhteiskuntahistoria
Luokka:Maanmittaus
Luokka:Maatalouden historia
Luokka:Kiinteistöoikeus
Luokka:Ruotsin kulttuurikaanon