Legenda

Legenda (latinan sanasta legenda ’luettava’) on eri yhteyksissä käytettävä ja eri asioita tarkoittava ilmaisu. Legendoista koostuva kirja on legendaarioOtavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 5, p. 407 art. Legendaario. Legendan tunnusmerkki on tarinaan sisältyvä ihme. Alun perin legenda on tarkoittanut pyhimyselämäkertaa, mutta sanaa on sittemmin käytetty kuvaamaan epäuskottavaa, epäilyttävää tai kaunisteltua tarinaa, jossa myyttisiä aineksia yhdistellään historiallisiin tosiasioihin.

Uskonnollinen käsite
Legendan alkuperäinen merkitys on pyhimyksen elämää käsittelevä liturginen lukukappaleOtavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 5, p. 406, myöhemmin pyhimyksestä kertova taru,Kotus, Perussanakirja, 1997: "legenda: pyhimystarina, -taru." jossa keskeisessä osassa ovat kyseisen henkilön tekemät ihmeteot eli miraakkelit. Alkujaan legendat oli siis tarkoitettu kirkossa luettaviksi, mutta uskon­puhdistuksessa ne torjuttiin pyhäinpalvonnan mukana. Myöhemmin ne on jälleen nostettu arvoon taideteoksina.

Pyhimysten mukaan legendat jaotellaan tyyppeihin:
 Passio eli mysteerilegenda, näytelmämuotoinen kertomus tulevan pyhimyksen kärsimyksistä
 Vita eli tunnustajalegenda, eri osista koostuva kertomus pyhimyksestä, jota kunnioitetaan ihmetekojensa takia
 Apostolilegenda, kertomus marttyyrikuolemaan päättyvästä lähetysmatkasta
 Apokryfilegenda, apokryfisiin evankeliumeihin perustuva kertomus Raamatun henkilöstä
 Inventio, pyhäinjäännösten löytymisestä kertova legenda, jossa translaatio kertoo jäännösten siirtämisestä pyhään paikkaan
 Miraculum (miraakkeli), pyhimyksen kuolemanjälkeisiä vaiheita kuvaava tarina, joka osoittaa, miten pyhimys vaikuttaa elävien ihmisten keskuudessa ihmeteoilla. 

Legendarunot ovat suomalaisen kansanperinteen muinaisrunojaOtavan Iso tietosanakirja, Otava 1968, osa 5, p. 407 art. Legendaruno. Suomessa tunnettuja legendarunoja ovat muun muassa Jeesuksen elämästä ja Neitsyt Mariasta kertova sikermä Luojan virsi, inkeriläinen Silta ja kirkko ja Piispa Henrikiä käsittelevä Piispa Henrikin surmavirsi. Kaksi edellistä ovat saaneet aiheensa kristillisen kulttuurin myötä tulleista legendoista ja apokryfisistä tarinoista, kun taas viimeinen on ilmeisesti pääosin kotoperäinen. Eino Leinon teos Helkavirret edustaa uudempia legendarunoja.

Nykykäytössä

Legenda-sanaa on ruvettu käyttämään kaunistelluista tai ihannoivista kertomuksista, myöhemmin myös merkityksessä perätön juttu, pötypuhe (muun muassa ”urbaani legenda”). Toisaalta varsinkin urheilukielessä on tavallaan palattu alkuperäiseen merkitykseen: ”legendalla” tarkoitetaan jostakin maineikkaasta suorituksesta tai henkilöstä kertovaa tarinaa, joka on tosi (tai ainakin totena pidetty) mutta sisältönsä takia ”tarunomainen”. Sitten sanaa on ryhdytty käyttämään myös ihmisestä, josta kerrotaan sellaisia, etenkin ilmaisuissa ”elävä legenda” ja ”legenda jo eläessään” esimerkkinä Elvis.Pienehkö sivistyssanakirja, l-alkuiset sanat, viitattu 19.2.2011

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 


 Aiheesta muualla 

 Legendarunot. Jyväskylän yliopiston kirjallisuuden laitos. Web Archive 2012.

Luokka:Kristillinen mytologia
Luokka:Kansanperinne
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit