Elisabet (Itävalta)

Elisabet (, ; 24. joulukuuta 1837 München, Baijerin kuningaskunta – 10. syyskuuta 1898 Geneve, Sveitsi) oli Itävallan keisarinna sekä Unkarin ja Böömin kuningatar. Hän oli Itävalta-Unkarin keisarin Frans Joosef I:n puoliso. Syntyjään Elisabet kuului Baijerin hallitsijasukuun. Hänet tunnetaan myös lempinimellä Sisi tai Sissi. Hän kuoli poliittisen murhan uhrina.

 Suku 
Elisabet oli Baijerin herttua Maksimilian ”Max” Joosefin (1808–1888) ja Baijerin prinsessa Ludovika Wilhelminen (1808–1892) toiseksi vanhin tytär. Elisabetin vanhemmat olivat pikkuserkkuja keskenään eikä heidän avioliittonsa ollut onnellinen. Hänen isänpuoleinen isoisänsä oli Baijerin herttua Pius August (1786–1837) ja isoäitinsä prinsessa ja herttuatar Amalie Luise Julie von Arenberg (1789–1823). Hänen äidinpuoleinen isoisänsä oli Baijerin kuningas Maksimilian I Joosef ja isoäitinsä prinsessa, maakreivitär Friederike Karoline Wilhelmine von Baden (1776–1841). Hänellä oli yhdeksän sisarusta. Häntä kutsuttiin jo nuorena nimellä Sisi (elokuvissa ja joissain kirjoissa Sissi).

 Avioliitto 
Herttuatar Elisabet avioitui 24. huhtikuuta 1854 Itävallan keisari Frans Joosef I:n kanssa, jonka hän oli tavannut elokuussa 1853 ollessaan vain 15-vuotias. Elisabetista tuli Itävallan keisarinna 16-vuotiaana. Frans Joosefin oli alkuaan tarkoitus avioitua Elisabetin isosisaren Helenen kanssa, ja Elisabetin Frans Joosefin veljen Kaarle Ludvigin kanssa, mutta 23-vuotias keisari rakastui Elisabetiin ensi silmäyksellä.Hamann (2000): s. 11–13

Nuoren Elisabetin oli vaikea sopeutua Itävallan jäykkään hovietikettiin hänen saatuaan elää lapsuutensa melko vapaasti kotonaan Baijerissa.Hamann (2000): s. 45 Avioliittoa varjosti myös Elisabetin täti ja anoppi, arkkiherttuatar Sophie. Sophie yritti tehdä Elisabetista velvollisuudentuntoisen keisarinnan. Elisabet piti itse arvoa taakkana ja hovielämän vaatimukset ahdistivat häntä. Elisabet ja Sophie olivat hyvin erilaisia, eivätkä heidän välinsä koskaan lämmenneet. Myöhemmin Elisabet koki Sophien sekaantumisen avioliittoonsa estäneen hänen avio-onnensa.Hamann (2000): s. 52 Sovinto saatiin aikaan vasta Sophien kuolinvuoteella.

Elisabet oli hyvin eksentrinen henkilö. Hän kärsi rajuista masennuskohtauksista. Hän oli myös älykäs, mutta tätä piirrettä ei koskaan juurikaan arvostettu. Huomionkipeä keisarinna käänsi kaikkien katseet kauneudellaan, ja käytti lumovoimaansa hyväksi pyytäessään aviomieheltään jotain. Elisabetin ja Frans Joosefin liitto ei ollut kovin onnellinen, koska he olivat liian erilaisia ymmärtääkseen toisiaan. Frans Joosef oli tiukka hovietiketin noudattaja ja hänellä oli harvoin aikaa Elisabetille. 

 Lapset 
Elisabetille ja Frans Joosefille syntyi neljä lasta:
 arkkiherttuatar Sofia Friederike Dorothea Maria Josefa (1855–1857), kuoli 2-vuotiaana
 arkkiherttuatar Gisela (1856–1932), puoliso Baijerin prinssi Leopold
 arkkiherttua Rudolf (1858–1889), kruununprinssi, puoliso Belgian prinsessa Stéphanie
 arkkiherttuatar Marie Valerie (1868–1924), puoliso Itävallan arkkiherttua Franz Salvator

Kruununprinssiä saatiin odotella, sillä kaksi ensimmäistä lasta, Sofia ja Gisela, olivat tyttöjä. Sofia kuoli kaksivuotiaana sairastuttuaan keisariperheen vieraillessa Unkarissa. Nuori äiti suri tyttärensä kuolemaa pitkään,Hamann (2000): s. 78 ja katsoi Giselan tartuttaneen tähän taudin, josta Gisela parantui, mutta johon Sofia kuoli. Anoppi Sophie otti lastenhoidon täysin omalle vastuulleen, myös kruununprinssi Rudolfin synnyttyä vuonna 1858. Elisabet tuskin tapasi poikaansa, eikä heidän suhteensa muodostunut läheiseksi, vaikka Rudolf ihailikin äitiään.Hamann (2000): s. 321–322 Rudolfin hämärissä olosuhteissa tapahtunut itsemurha vuonna 1889 oli Elisabetille suuri järkytys, ja hän pukeutui lopun elämänsä mustaan. Neljännen lapsen, Budapestissä syntyneen Marie Valerien, Elisabet sai kasvattaa itse, ja heidän suhteensa muodostuikin paljon läheisemmäksi kuin Elisabetin ja hänen muiden lastensa.

 Ulkonäön tarkkailu 
Kauneus oli Elisabetille pakkomielle. Hän käytti päivänsä kauneutensa ylläpitämiseen. Elisabet oli hyvin hoikka ja tarkka painostaan. Vuosikymmeniä Elisabetin paino pysyi 50 kilogrammassa.Hamann (2000): s.127 Koska hän oli varsin pitkä, 172 cm, hän oli selvästi alipainoinen koko aikuisikänsä. Hän söi lähinnä appelsiineja, maitoa, kananmunia ja naudanlihalientä. Poikkeuksellisia herkkuja olivat jäätelö ja sacherkakku. Hänet punnittiin kolme kertaa päivässä. Jos paino nousi vähänkin, Elisabet aloitti tiukan laihdutuskuurin ja lisäsi runsasta liikuntaa entisestään. Hän teki nopeatahtisia vaelluksia, joissa hovinaiset eivät pysyneet mukana. Näyttääkseen mahdollisimman hoikalta hän käytti tiukkaa korsettia ja antoi ommella puvut päälleen, jotta niistä tuli mahdollisimman tyköistuvia. Hänen vyötärönsä kerrotaan olleen äärimilleen kiristettynä 46 cm. 1860-luvulta asti Elisabeth kuntoili säännöllisesti, mikä oli epätavallista siihen aikaan. Missä tahansa hän asui, hän järjesti sinne voimisteluhuoneen, joissa oli renkaat, rekki ja käsipainot.Hamann (2000): s.138–139

Elisabet käytti suuria summia hampaidensa kunnossapitoon ja hoitoon. Ruumiinavausraportissa mainitaan että hänellä oli hyväkuntoiset hampaat. Hän hoiti ihoaan asettamalla puristettua naudanlihaa kasvoilleen yöksi. 

Hän oli erityisen tarkka polviin asti ulottuvista runsaista ja paksuista hiuksistaan. Elisabetin hiukset nähtiin usein taidokkaasti palmikoituina ja kampauksille laitettuina. Hiusten päivittäinen harjaaminen suoritettiin rituaalinomaisesti. Kampaaja Fanny Angererilla oli valkoinen esiliina ja Elisabetilla valkoinen suojakangas harteillaan. Tapahtuma kesti vähintään kolme tuntia. Tapahtuman lopuksi kampaaja näytti hopeakulhossa Elisabetille irronneet hiukset ja jos Elisabetilta oli irronnut kampaamisen aikana hiuksia, hän sai raivokohtauksen. Kampaaja teippasi myös esiliinansa sisäpuolelle hiuksia piiloon. Hänen sukulaistyttönsä sanoi: "jokainen hius tätini päässä oli numeroitu". Elisabet huolsi hiuksiaan pesemällä ne kolmen viikon välein raaoilla kananmunilla, joihin oli lorautettu tilkka konjakkia. Pesuun ja kuivattamiseen meni kokonainen päivä.Hamann (2000): s.133–136 Toisin kuin muut aikansa naiset, Elisabet ei käyttänyt raskasta ehostusta tai hajuvesiä. Hän piti arvossa luonnollisuutta. Vain hänen hiuksiinsa suihkutettiin tuoksuvia esansseja. 

Vuosien alkaessa näkyä Elisabetin kasvojen ihossa hän ei enää antanut tehdä itsestään muotokuvia tai ottaa valokuvia. Uteliailta katsojilta hän suojautui viuhkan ja päivänvarjon avulla. 

Elisabet sai häittensä yhteydessä hiuskoristeiksi timanttitähtiä, joita hän saattoi käyttää yksitellen tai koota tiaraksi. Tähdissä oli kahdeksan tai kymmenen kärkeä, ja ne olivat kooltaan noin 3,5 cm, kuperia ja ylellisesti suurilla timanteilla istutettuja, joissakin oli helmiä. Niitä valmistettiin useassa koru- ja jalokiviateljeessa, muun muassa hovikoruseppä Alexander Emanuel Töpfert oli yksi valmistaja. Franz Xaver Winterhalterin vuonna 1865 maalaamassa muotokuvassa kuvattu korusarja koostui yhteensä 27 tähdestä.

Iän myötä Elisabet ei halunnut enää tulla valokuvatuksi ja maalatuksi, koska halusi säilyttää kuvan nuoresta ja kauniista prinsessasta, johon Frans Joosef oli ensisilmäyksellä rakastunut. Yleensä hän peitti kasvonsa hunnulla tai päivänvarjolla poistuessaan huoneestaan.

 Matkustelu 
Elisabet tunsi tukahtuvansa Wienissä hovietiketin vaatimusten alle ja vuonna 1860 hän alkoi matkustella ilman Franz Josefia. Hän kärsi tuberkuloosista, mutta myöhemmin on arveltu oireiden olleen psykosomaattisia. 

Hän vietti talven Madeiralla ja palasi Wieniin. Pian tämän jälkeen hän sairastui jälleen ja palasi Korfulle Achilleionin huvilalleen. Elisabet rajoitti matkansa tuttuihin maisemiin ja eksoottisina pidettyihin Välimeren maihin, joissa sen ajan kuninkaalliset eivät yleensä matkustelleet. Hänen lempipaikkojaan olivat Ranskan Riviera, jossa turismi oli vähäistä, Genevenjärvi Sveitsissä ja Itävallan Bad Ischl, jossa keisaripari vietti kesänsä. Keisarinna oleskeli Bad Gasteinissa hoidoissa kuusi kertaa vuosina 1886–1893 ja kuusi kertaa Baijerin osavaltiossa Bad Kissingenissä vuosina 1862–1865 tai Bad Brückenaussa. Kaksi viimeistä kylpylävierailua olivat toukokuussa 1897 ja vähän ennen hänen murhaansa huhtikuussa 1898. 

Osasyy matkailuun oli Elisabetin melankolisuus ja sairastelu. Parannellessaan itseään hän vietti aikaansa paljon muun muassa Korfulla ja matkustelu nostikin keisarinnan mielialaa. Elisabet kuului Euroopan tuon ajan parhaisiin ratsastajiin ja vietti paljon aikaa mm. Isossa-Britanniassa metsästysseurueiden jäljillä ratsastaen.

 Unkarin kuningattarena 
Preussi voitti Itävallan Königgrätzin taistelussa ja maat solmivat Prahan rauhan vuonna 1866. Palattuaan Wieniin vuonna 1867 Elisabet kiinnostui Itävaltaan kuuluvan, laajempaa itsehallintoa kaipaavan Unkarin tilanteesta. Hänen myötävaikutuksellaan tilanne ratkaistiin perustamalla Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia, jossa Unkarilla oli itsehallinto ja tasavertainen asema Itävallan kanssa. Frans Joosef ja Elisabet kruunattiin vuonna 1867 virallisesti Unkarin kuninkaaksi ja kuningattareksi. Tämä oli ainoa kerta, kun hän puuttui politiikkaan. Kansan suhtautuminen Elisabetiin oli ristiriitaista: silloin kun keisarinna oli Wienissä ja näyttäytyi julkisuudessa, hän oli hyvinkin pidetty, mutta koska hän oli usein ulkomailla eikä käynyt Wienissä kuin pari kertaa vuodessa, häntä syytettiin velvollisuuksiensa unohtamisesta. Elisabet rakasti Unkaria ja halusi keskustella unkariksi myös Frans Joosefin kanssa. Unkarissa sijainnut Gödöllőn palatsi oli Rudolfin kuolemaan asti yksi hänen lempipaikoistaan.

Elisabeth oli pidetty henkilö Unkarissa ja hänellä oli hyvät suhteet moniin valtiomiehiin, kuten tulevaan pääministeri Gyula Andrássyyn. Suhteen laadusta liikkui huhuja. 

 Kuolema 

Elisabet haudattiin Wienin Kapusiinikirkossa sijaitsevaan Habsburg-suvun Keisarilliseen kryptaan, johon kuninkaallisia on haudattu vuosisatojen ajan.

 Elisabet taiteessa ja viihteessä 
Elisabetia ovat esittäneet televisiossa ja elokuvissa useat näyttelijät. Elisabetin elämästä on kuvattu vuosina 1955–1957 varsin romantisoitu elokuvatrilogia Sissi, jossa Elisabetia näyttelee Romy Schneider. Vuonna 2022 Netflix julkaisi sarjan nimeltä Keisarinna, jonka ensimmäinen kausi keskittyy Elisabetin ja Frans Joosefin avioliiton alkupäähän. Sarjassa Elisabetia esittää Devrim Lingnau ja Frans Joosefia Philip Froissant. Samana vuonna sai ensi-illan itävaltalaisohjaajan Corsage – Kuriton keisarinna, jossa keisarinnana nähdään Vicky Krieps. Itävallan keisarinnan elämästä tehtiin myös vuosina 2021–2024 saksalais-itävaltalainen draamasarja Sissi, jossa pääparia näyttelevät Dominique Devenport ja Jannik Schümann.

Keisarinnasta on tehty myös kirjoja ja musikaali, jota esitettiin Wienissä vuosia. Musikaalia on esitetty myös muun muassa Budapestissa, Essenissä, Stuttgartissa, Göteborgissa ja Tokiossa, ja sen Suomen kantaesitys oli Turun kaupunginteatterissa syksyllä 2005. Karl Lagerfeldin ohjaamassa, Chanelin muotitalon tuottamassa lyhytelokuvassa Reincarnation Cara Delevingne ja Pharrell Williams esittävät Sisiä ja Frans Joosefia. Wienissä Hofburgin kuninkaallisessa palatsissa on Sisi-museo.

 Kunnianosoitukset 

 55x55px Kuningatar Maria Luisan ritarikunnan daami (Espanja, 1854)
 55x55px Pyhän Kaarlen ritarikunnan suurristi (Meksikon keisarikunta)
 55x55px Pyhän Johanneksen ritarikunnan suurristi (Yhdistynyt kuningaskunta, 1873)
 55x55px Louisen ritarikunnan 1. luokka (Preussi)
 55x55px Arvokkaan kruunun ritarikunnan suurristi (Japani, 1898, nimitettiin, mutta ehti kuolla ennen vahvistusta)

 Muotokuvia 

 Lähteet 

Viitteet

 Kirjallisuutta 
 Haslip, Joan: Keisarinnan yksinäisyys. WSOY, Porvoo, 1970. (The Lonely Empress. 1965.) 
 Unterreiner, Katrin: Sisi. Mythos und Wahrheit. Brandstetter, 2005.

Aiheesta muualla 

 Sissi, Seura, 21.12.1938, nro 51, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Eino Palola : Elisabeth, Itävallan keisarinna. Uutta valaistusta Itävallan historian arvoituksiin, Helsingin Sanomat, 08.06.1939, nro 151, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Sissin perilliset, ZDF Arte, Itävalta 2022

Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
*
Luokka:Vuonna 1837 syntyneet
Luokka:Vuonna 1898 kuolleet