Suomi-neito

Suomi-neito on Suomen henkilöitymä, nuori kaunis nainen, jolle kuvataan usein vaaleat hiukset ja siniset silmät, ja joka pukeutuu kansallispukuun. Symboli on yleistynyt 1800-luvun lopulla.

Suomi-neidon on vanhastaan nähty symboloivan nuorekkaana ja haavoittuvaisena Suomen kansaa, joka sijainnillaan idän ja lännen välissä altistuu uhalle ja viekottelulle. Sitä on toisaalta tulkittu myös äitihahmoksi, joka äidillisesti suojelee kansaansa, ja jota rakastetaan ja puolustetaan.Halonen, Tero: Suomi-neito. Teoksessa Halonen, Tero & Aro, Laura (toim.): Suomalaisten symbolit, s. 168. Atena, 2005. .

Monien valtioiden suojelijana ja tunnuksena on käytetty naishahmoa jo antiikin ajoista alkaen. Suomi-neito jäljitteleekin klassisia vartalon muotoja lisättynä Suomeen liittyvillä vaaleilla hiuksilla ja kansallispuvulla.

 Tausta Aura-neitona 
pienoiskuva|Carl Eneas Sjöstrand kuvasi Henrik Gabriel Porthanin patsaan (1864) jalustan sivureliefiin Aura-neidon, josta Suomi-neito kehittyi. Aura-neito on vasemmanpuoleisen reliefin oikeanpuoleinen hahmo.

Suomi-neidon esimuoto Suomen kansallisena allegoriana oli turkulainen Aura-neito. Auran juuret ovat historiassa, ja hän sai muotonsa valistuksen ajan ihanteista ja suomalaisuuden ajatuksesta 1800-luvun alussa Aurajoen rannoilla Turussa. Hahmo nousi etenkin Ruotsissa ruotsalaisten runojen vaikutuksesta symboloimaan koko Suomen kansakuntaa, vaikka Suomessa hänet miellettiinkin aina turkulaiseksi.Väisänen 2025, s. 148, 78–83.Reitala 1983, s. 25–30.

 Historia ja kuvaukset 
Suomen vanhimmassa henkilömonumentissa, kuvanveistäjä Carl Eneas Sjöstrandin tekemässä Henrik Gabriel Porthanin patsaassa (1864) on kuvattu Aura-neito tai varhainen Suomi-neito nojaamassa hautauurnaan. Hahmo on muotoiltu klassisten ihanteiden mukaan, ja se symboloi tiedettä ja historiaa.

Suomi-neidoksi kutsutaan usein myös Walter Runebergin Helsinkiin tekemän kansallisrunoilija J. L. Runebergin muistomerkin (1885) jalustassa olevaa naishahmoa, joka valmistui vuonna 1883. Myös vuonna 1894 valmistuneen Walter Runebergin toteuttaman Aleksanteri II:n patsaan jalustahahmoihin kuuluu lakia kuvaava Lex-hahmo, joka on edellisen tavoin kuvattu karhuntaljaviittaan puettuna pitkähiuksisena naisena. Tämäkin hahmo mainitaan usein Suomi-neidoksi.

Edvard Isto, Hyökkäys, 1899.|thumb|upright|vasen
Edvard Iston maalaus Hyökkäys (1899) kuvaa sinivalkoisiin pukeutunutta, Suomen karttakuvan muotoista Suomi-neitoa tuulisella kalliorannalla puolustamassa lakikirjaa Venäjää symboloivan kaksipäisen kotkan hyökkäykseltä.Reitala 1983, s. 100. Maalaus syntyi vuosina, jolloin Venäjä uhkasi suomalaisuutta. Suomi-neito symboloi maalauksessa kansallisen identiteetin puolustamista ja vapauden kaipuuta. Maalauksesta tuli osa kansallista vastarintaa.Väisänen 2025, s. 87–88.

Muita Suomi-neitoa 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa muovanneita taiteilijoita olivat esimerkiksi Akseli Gallen-Kallela, Eero Järnefelt ja Eino Leino. He liittivät hahmoon suomalaisuutta ilmentäviä piirteitä, kuten karun kaunista luontoa, metsien mystiikkaa ja Kalevalan runollista voimaa.Väisänen 2025, s. 83–84.

Kun Suomi oli saavuttanut itsenäisyytensä vuonna 1917 ja saanut virallisen kansallislipun ja vaakunan, turvattoman Suomi-neidon merkitys väheni Suomen henkilöitymänä. Jotkut halusivat nähdä Suomen maskuliinisena varsinkin suhteessaan itään, ja sankaripatsaat yleistyivät. Vaikka naispuolinen henkilöitymä säilyikin kuvituksissa Suomen yleisimpänä henkilöitymänä, sen vakavat kansallisromanttiset piirteet väistyivät itsenäisyyden alkuvuosina, ja hahmosta tuli toisinaan kriittinen tai koominen. Hänen asunsakin uudistui, ja hänet kuvattiin joskus patalakissa, virsuissa ja vaihtelevissa kansallispuvuissa.Reitala 1983, s. 124–132.

Suomi-neidon ulkoasu alkoi yhtenäistyä 1920-luvun loppupuolella ja 1930-luvun alussa. Hänen kansallispuvukseen vakiintui pystyraitainen läntinen kansallispuku taiteilija Rudolf Koivun vaikutuksesta. Hänet alettiin myös kuvata yksinomaan länsimaalaisen piirteisenä, vaaleana ja kauniina naisena, jonka hiukset olivat palmikolla.Reitala 1983, s. 134–136.

Sotien jälkeen Suomi-neidon käyttö juhlavana taiteellisena motiivina väheni, ja hahmo kuvattiin veistoksiin ja monumentaalimaalauksiin enää harvoin. Useammin hänet nähtiin kevyemmissä piirroksissa sanoma- ja aikakauslehdissä. Näkyvimmin Suomi-neitoa kuvannut taiteilija oli pilapiirtäjä Kari Suomalainen, jonka piirroksissa hahmo kuvataan hyväntahtoisesti ja itseironisesti. Suomi-neitoa on alettu kuvata myös kaupallisissa tuotteissa luomassa vaikutelmaa kotimaisuudesta.Reitala 1983, s. 148–155.

 Suomi-neidon hahmo kartalla 
pysty|Suomen kartta vuosina 1920–1940.|thumb
Suomi-neidon hahmo on nähty myös kartalla, sillä Suomen valtion rajat muistuttavat naista käsivarsineen, päineen ja mekkoineen. ”Käsivarsia” oli kaksi vuosina 1920–1944, jolloin Petsamo kuului Suomeen. Nykyään on jäljellä vain läntinen käsivarsi, joka tunnetaan Käsivarren Lappina.

 Katso myös 
 Suomen neito -patsas

 Lähteet



 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Suomen ja Japanin välinen sarjakuvadiplomatia

Luokka:Kansallishenkilöitymät
Luokka:Suomen kansallissymbolit
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit