Tekstitys

Tekstitys on elokuvan, televisio-ohjelman tai minkä tahansa videon dialogia vastaava teksti, joka esitetään kuvassa. Yleensä tekstitystä käytetään, kun elokuva tai televisio-ohjelma julkaistaan maassa, jonka kieli on muu kuin teoksessa käytetty. Tekstityksessä voidaan esittää dialogi myös alkuperäisellä kielellä kuulorajoitteisia katsojia ja ulkomaalaisia katsojia varten. Tekstityksestä voi olla myös kuvaileva versio, jossa dialogin lisäksi tekstitetään myös esimerkiksi äänitehosteita.

Monissa maissa ei juurikaan käytetä tekstitystä, vaan se sijaan ohjelma jälkiäänitetään eli dubataan paikalliselle kielelle, jotta katselijoiden ei tarvitse lukea tekstitysrivejä vaan he voivat keskittyä täysipainoisesti koko kuva-alaan. Dubbauksesta ei juurikaan pidetä maissa, joissa katselijat ovat tottuneet tekstityksen käyttöön.

Tekstityksessä käytettävä tekninen toteutus vaihtelee käytettävän median ja aikakauden mukaan.

Tekstityksestä käytetään englanniksi termejä open ja closed. Open (suomeksi avoin tai avoinna oleva) tarkoittaa kuvaan poltettua kiinteää tekstitystä ja closed (suomeksi suljettu tai kiinni oleva) valinnaista kuvasta irrallista teksitystä. Näistä vain edelliselle on vakiintunut suomen kielinen termi poltettu tekstitys. Englannin kieliset termit viittaavat tekstityksen oletustilaan.

 Filmi 

Mykkäelokuvien kaudella joitain elokuvan juonta selittäviä tapahtumia tai keskusteluita "tekstitettiin" erillisillä kohtausten välissä olevilla tekstiruuduilla eli plansseilla, joiden aikana itse elokuvaa ei näkynyt tekstin taustalla. Yleensä tekninen toteutus tehtiin kuvaamalla elokuvakameralla tekstin sisältävää taulua.

Äänielokuvissa tekstitys on jossakin kuva-alueen reunalla samanaikaisesti puhutun dialogin aikana. Filmikelalta katsottavassa elokuvassa tekstitys on tehty suoraan filmille. Alkujaan se lisättiin kemiallisesti, mutta nykyään se tehdään kuumentamalla laserin avulla.

 Analoginen televisio ja video 

Pisimpään käytetty menetelmä on lisätä tekstitys kuva-alueen reunoille kiinteästi kuvan osaksi. Tämä on ns. poltettu tekstitys. Televisiossa on aluksi käytetty menetelmää, jossa alkuperäisen kuvamateriaalin päällä näytetään tekstityksen sisältävää filmiä. Myöhemmin siirryttiin videokuvaa muokkaaviin laitteisiin. Samaa menetelmää käytetään myös, kun filmillä olevia elokuvia siirretään videolle.

Ruututekstit otettiin käyttöön Suomen televisiossa 1960-luvun alussa. Tekstit kirjoitettiin aluksi kirjoituskoneella, minkä jälkeen ne painettiin kirjapainossa ja filmattiin. Koska lähetykset olivat television alkuaikoina suoria, kääntäjät joutuivat valitsemaan lähetyksen aikana painikkeella, milloin kukin tekstiruutu näytetään ruudulla. Vasta vuonna 1988 Yleisradio otti käyttöön uuden lähetyskeskuksen, joka mahdollisti ohjelmien tekstittämisen elektronisesti etukäteen. 

Tekstitys voidaan toteuttaa myös lähettämällä tekstityksen sisältävä teksti-TV-sivu analogisen TV-lähetyksen mukana.

NTSC-analogitelevisiojärjestelmässä EIA-608 -standardin mukaiset tekstitykset upotetaan kuvasignaalin katsojalle näkymättömään osaan, tarkalleen vertikaalisen tahdistusosion 21. riviin. Aluksi tekstitys vaatii erillisen laitteen, joka tulkitsee signaalin ja lisää sen näkyviin kuvaan. Sittemmin ominaisuus integroitiin televisioihin.

 Digitaalinen televisio ja video 

Nykyään tekstitys on mahdollista lisätä digitaaliseen videokuvaan myös siten, että video-ohjelman katselija voi kytkeä tekstityksen halutessaan pois päältä tai jopa valita tekstityksen kielen kielen useista vaihtoehdoista.

Digitaalisissa televisiojärjestelmissä voidaan käyttää mediasta riippuen myös DVD- tai DVB-tekstitystä, jotka ovat keskenään teknisesti lähes samanlaisia. Kummassakin tekstitys välitetään kuvana, joka esitetään varsinaisen videokuvan päällä. Tämä mahdollistaa sen, että eksoottisten kielten vaatimat erikoismerkit toimivat varmasti oikein, toisin kuin esimerkiksi teksti-tv:n kautta välitettävässä tekstityksessä, jossa on erittäin rajoittunut merkkivalikoima.

Nykyään elokuvia ja televisio-ohjelmia katsellaan yhä enenevässä määrin myös tietokoneella. Siihen soveltuvia tekstitysjärjestelmiä on useita, ja kulloinkin käytettävän järjestelmän valinta riippuu katseluun käytettävästä tietokoneohjelmasta. Yleisin menetelmä on, että itse elokuva ja sen tekstit ovat erillisissä tiedostoissa, jotka katseluun käytettävä ohjelma yhdistää.

Tekstityksen rajoitukset
Tekstitys on hankalaa työtä, jota rajoittavat useat seikat:

 Tekstirivien kirjoittaminen vie hieman aikaa, ja livelähetysten reaaliaikainen tekstittäminen voi onnistua käytännössä vain pienellä viiveellä.
 Kun elokuva tekstitetään, kääntäjä saa dialogin joko tekstimuodossa tai ääninauhalla. Dialogin perusteella kääntäjä luo tekstitykset joko manuaalisesti tai tietokoneen avulla. Tekstityksen pitää ilmestyä ruudulle alkuperäisen dialogin tahdissa, mutta katsojalle täytyy kuitenkin jäädä tarpeeksi aikaa lukea tekstitykset.

Tekstityksessä noudatetaan yleensä paria perussääntöä:
 Rivin lukemiseen tarvitaan kolme sekuntia.
 Yksittäisen tekstin pitää mahtua kahdelle riville.
 Rivillä saa olla korkeintaan 37 merkkiä.

Toisinaan (varsinkin DVD:llä) riville mahtuu 39 merkkiä. Ääriraja lienee lukunopeuden vuoksi 42–45 kirjaimen välillä.

Tästä syystä kääntäjä joutuu yleensä lyhentämään alkuperäistä dialogia huomattavasti, jolloin kaikki merkitysvivahteet eivät ole enää luettavissa.

Tekstitys käytäntönä
Ainakin seuraavissa maissa useimmat vieraskieliset elokuvat ja televisio-ohjelmat (poikkeuksena lapsille tarkoitetut ohjelmat) tekstitetään eikä dubata:

 Suomi
 Viro
 Kroatia
 Tanska
 Belgian Flanderi
 Israel
 Latinalainen Amerikka
 Pohjois-Makedonia
 Alankomaat

 Portugali
 Romania
 Serbia
 Montenegro
 Slovenia
 Ruotsi
 Kreikka
 Iso-Britannia

Katso myös
Av-kääntäminen

 Lähteet 

Kirjallisuutta
 Dwyer, Tessa: Speaking in Subtitles : Revaluing Screen Translation. Edinburgh University Press, 2017. .


Aiheesta muualla

 Suomen av-kääntäjät
*