Johannes (Viipurin lääni)

Johannes (, ent. Kakin kappeli, ) on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella, Neuvostoliitolle vuonna 1944  luovutetulla alueella. Se sijaitsi Viipurinlahden itärannalla Viipurin ja Koiviston välissä. Johannes eriytettiin Viipurista vuonna 1859, jolloin pitäjästä alettiin käyttää Johannes-nimeä. Vuonna 1939 Johanneksen pinta-ala oli 217,6 km² ja asukasluku 10 303 henkeä.

Johanneksen väestö asutettiin jatkosodan jälkeen Turun seudulle seuraaviin kuntiin: Kaarina, Kuusisto, Lieto, Paimio ja Piikkiö.Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1951, s. 127. Helsinki: Otava, 1950.

Nykyisin Johanneksen kirkonkylän eli Vaahtolan kylän kohdalla on Sovetski-niminen kaupunkityyppinen taajama, Sovetskin eli Johanneksen kaupunkikunnan keskus.

Johanneksessa oli alun perin Hackmanin vuonna 1928 perustama sellutehdas Johanneksen selluloosa, joka nykyisin toimii nimellä OAO Vyborgskaja tselljuloza.

 Historiaa 

Ensimmäiset asukkaat muuttivat Johanneksen suurimman kylän Kaijalan paikkeille jo yli 5 000 vuotta sitten. Kylässä tehtiin 1930-luvulla aktiivisesti kaivauksia, jotka alkoivat, kun vasta 17-vuotias Eino Väntsi löysi noin 50 palaa keramiikkaa kaivaessaan maata omenapuun istuttamista varten kotitalonsa pihassa. Väntsi kirjoitti asiasta kansallismuseoon, joka lähetti Sakari Pälsin toteamaan, millaisesta löytöpaikasta on kysymys. Varsinaisia kaivauksia Väntsin tilalla johti Aarne Äyräpää, jonka mukaan Kaijala on tuohon aikaan sijainnut meren rannalla. Kun maanpinta jääkauden jälkeen jatkoi kohoamistaan, siirtyi asutus hiljalleen loittonevan veden perässä.Kaijala, Kylä Karjalassa Viipurin läänin Johanneksen pitäjässä, , Gummerus 2000

Johannes kuului Viipurin kirkkopitäjään, joka syntyi 1200-luvun lopulla joko kolmannen ristiretken aikana tai hiukan sitä ennen pakanuuden aikaisen kihlakuntajaon pohjalle. Torkkeli Knuutinpojan  ristiretken seurauksena Johannes tuli liitetyksi läntisen roomalais-katolisen kirkon piiriin. Katolisen kirkon aika päättyi 1500-luvulla toimeenpannun uskonpuhdistuksen yhteydessä, ja Ruotsin kirkko Suomen aluetta myöten muuttui luterilaiseksi. Varhaisin maininta Johanneksen kappeliseurakunnasta (alun perin Kakin kappeli, Cakoin Cappelle) on noin vuodelta 1640. On myös esitetty olettamus, että Johanneksesta olisi tullut erityinen rukoushuonekunta jo vuonna 1617. Ensimmäiset asiakirjamaininnat Johanneksen kirkosta ovat vuosilta 1656–1658, jolloin sen oletetaan sijainneen pienellä Kirkkosaarella Kirkkoniemen ja Kakinniemen välissä.  Kirkkoniemessä kirkon tiedetään sijainneen vuonna 1699. Perimätiedon mukaan tämä kirkko tuhoutui isonvihan aikana ja uusi rakennettiin Kirkkoniemelle entisen raunioille. Olemassa olevat asiakirjat kuitenkin antavat aiheen olettaa, että tämä kirkko on ollut pystyssä vielä vuonna 1773. 1750-luvulla se oli niin huonokuntoinen, että toukokuussa 1755 aloitettiin uuden kirkon rakennustyöt Vaahtolassa. Juhannuspäivänä 1756 toimitettiin juhlalliset vihkiäiset. Runsaat sata vuotta palveltuaan se oli jo kuitenkin niin laho ja ahdas, että v. 1860 ruvettiin miettimään uuden kirkon rakentamista. Varojen puutteessa rakennustyöt kuitenkin jouduttiin siirtämään niin, että vasta heinäkuussa 1888 vihittiin käyttöön arkkitehti Wileniuksen suunnittelema goottilaistyylinen punatiilikirkko. Vuonna 1992 pystytettiin kirkon raunioille ja sankarihauta-alueelle muistomerkit Johannekselaiset ry:n toimesta.

Kun ruotsalaisperäisiä pappeja alettiin Vanhan Suomen aikana epäillä valtiollisesta vehkeilystä, kiellettiin vuonna 1794 papinvirkoihin pääsy muilta kuin valtakunnan alamaisilta. Neljä vuotta myöhemmin kiellettiin kaikki opiskelu vieraissa valtakunnissa. Näiden toimien seurauksena syntyi pappispula. Johanneksen pappina toimi tuolloin Fredrik Gustaf Palmaeus (k. 1803). Palmaeus rupesi pitämään Johanneksessa papinkoulua antaen suomenkielistä opetusta kaikissa jumaluusoppiin kuuluvissa aineissa. Tämä ”ensimmäinen suomalainen yliopisto” valmisti kymmenkunta uutta pappia ”Vanhan Suomen” seurakuntien tarpeisiin.
Johannes-seura ry: historiaa 

 Kylät 1939
Alakirjola, Haltiansaari, Hannukkala, Huistuppula, Huunonsaari, Hylkiälä, Kaijala, Kaislahti, Karhula, Kivitokee, Kolmikesälä, Koskijärvi, Kukkola, Lippola, Niemelä, Päätilä, Revonsaari, Riionsaari, Rokkala, Räihälä, Tikkala, Vaahtola, Villinsaari.

Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 12 koulupiiriin.

Väestö

 Sotien jälkeen 


 Tunnettuja johanneslaisia 
+ Johanneksessa syntyneitä tai siellä vaikuttaneita tunnettuja henkilöitä Koko nimi Syntymävuosi Kuolinvuosi Tunnettu Edvard Leopold Blumenthal 1837  1915  Ylimetsänhoitaja Niilo Heimola 1911  1965  Urkuri, kanttori ja kuoronjohtaja Andreas Hintze 1827  1898  Kenraali Yrjö-Paavo Häyrynen 1933  2014  Psykologian professori Unto Keijonen 1925  1989  Ammattiyhdistysjohtaja Carl Klick 1792  1837  Eversti, maaherra ja senaattori Sakari Koli 1800  1865  Valtiopäivämies Paul Krogius vanhempi 1689  1762  Pappi Jacob Lundh 1737  1808  Lasitehtailija ja liikemies Liisa Ottonen 1901   1965  Kirjailija Toivo Rapeli 1903  1995  Rovasti, kanslianeuvos ja kirjailija Mikko Reponen 1892  1951  Karjalan profeetta Aaro Stykki 1918  1975  Kansanedustaja, kunnallispoliitikko, rakennusmestari ja toimitusjohtaja Risto Telama 1936  2022  Liikuntatieteiden tohtori ja professori Erkki Tuuli 1914  1994  Varatuomari Esaias Tykki 1827  1904  Valtiopäivämies Viljo Vyyryläinen 1917  1976  Mannerheim-ristin ritari numero 181 Eino Väntsi 1914  1997  Arkeologi Johannes Wahlberg 1895  1951  Sisätautilääkäri ja professori Nils Erik Wahlberg 1885  1977  Amerikansuomalainen insinööri David Konstantin Wyyryläinen 1854  1911  Kieltenopettaja ja kääntäjä
 Lähteet 

 Aiheesta muualla 
Johannes-Seura 
Luovutettu Karjala – Johannes
Luovutetun Karjalan linkit 
Johanneksen murteen puhenäyte Kotimaisten kielten keskuksen sivuilla

*