Lapinporokoira

Lapinporokoira () on saamelaisten poronhoidon avuksi jalostama koirarotu. Lapinporokoira kuuluu FCI:n ryhmään 5, pystykorvat ja alkukantaiset koirat.

 Ulkonäkö 
Lapinporokoira on keskikokoinen, korkeuttaan selvästi pidempi koira. Nartun säkäkorkeus 43–49 cm ja uroksen 48–54 cm.

Porokoiran turkki on keskipitkää tai pitkää, karheaa ja suoraa. Peitinkarvan alla on tiheää ja pehmeää pohjavillaa, joka lämmittää koiraa kovillakin pakkasilla.  

Sallitut värit ovat parkinruskea, harmahtava ja musta eri sävyissään. Porokoirilla on usein päässä, raajoissa ja rungon alaosassa turkin yleisväriä haaleampaa, ruskehtavaa tai harmaata väriä. Rinnassa, kaulassa ja raajoissa olevat valkoiset merkit sallitaan. Pohjavilla on väriltään mustaa, ruskehtavaa tai harmaata.

 Luonne ja käyttäytyminen 
Rotumääritelmän mukaan lapinporokoira on rauhallinen, oppivainen, palvelushaluinen ja tarmokas sekä työssään herkkähaukkuinen. Se on ystävällinen, mutta vieraita kohtaan yleensä välinpitämätön. Porokoira kaipaa paljon liikuntaa, tekemistä ja ulkoilua, sillä se on paimentava työkoira.

Rodun synnynnäinen paimennusvietti pyritään säilyttämään luonteessa. Useimmat lapinporokoirat soveltuvat edelleenkin alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa. Poronpaimennuksessa käytettäviä koiria arvellaan olevan nykyään yli 150 (vuonna 2014), joskin täysin tarkkaa määrää ei tiedetä.

 Alkuperä 
pienoiskuva|Lapinporokoira suomalaisessa postimerkissä.
Kaikista lappilaisroduista (porokoira, suomenlapinkoira, ruotsinlapinkoira) lapinporokoira muistuttaa eniten alkuperäisiä saamelaisten porokoiria.Lindholm, Åsa. Svenska Hundraser - Ett Kulturarv, s. 165. Sellin & Partner, Tukholma: 2008. . Lapin poronhoitajien keskuudessa lapinporokoiria onkin ollut jo vuosisatoja paimentamassa porotokkia. Porokoiraa käytettiin apuna tokkien siirtämisessä, kokoamisessa ja erottelussa sekä porojen puolustuksessa susilta ja ahmoilta.

Rodun kantamuotona voidaan pitää koiria, jotka ovat olleet esihistorialliselta ajalta lähtien Skandinavian pohjoisosissa.
Lapinporokoiran alkuperästä on keskusteltu runsaasti, sillä rodun ulkonäkö poikkeaa selvästi tyypillisestä pystykorvasta, joilla on neliömäinen rakenne, runsas karvoitus ja kippura häntä.

Lapinporokoiran jalostusta yritettiin käynnistää jo 1930-luvun lopulla, mutta vasta 1950-luvulla rotu tuli säännöllisen kenneltyön piiriin. Silloinkaan näkyviä tuloksia ei vielä kuitenkaan saavutettu. 
Toisen maailmansodan loppupuolella käyty Lapin sota oli tuhoisa porokoirakannalle. Vuonna 1959 alkoi varsinainen työ poroa paimentavan koiran jälleenrakentamiseksi.

Lapinporokoirasta tuli virallinen rotu vuonna 1966, mutta Suomen Kennelliitto oli epävirallisesti rekisteröinyt poronhoitajien alkukantaisia paimenkoiria 1950-luvulta asti. Vielä nykyisinkin järjestetään rotuunottoja. Vuosina 1996–2013 rotuun on otettu yhteensä 40 koiraa .

 Terveys 
Lapinporokoiran terveystilanne on tällä hetkellä melko hyvä. Se on elinvoimainen ja perusterve koira. Rodun keskimääräinen elinikä on noin 11 vuotta, kun tarkastellaan vuosina 2011–2025 kuolleita rodun edustajia. Tyypillisimmät kuolinsyyt ovat vanhuus, syöpäsairaudet, tapaturmat ja sydänsairaudet. Rodussa esiintyviä perinnöllisiä sairauksia ovat esimerkiksi lonkkaniveldysplasia, erilaiset silmäsairaudet (PRA, RD) ja epilepsia.

Luuston sairauksista huolestuttavin on lonkkaniveldysplasia. Noin 72 %:lla lapinporokoirista on terveet lonkat (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla A ja B), kun taas kohtalaista tai vaikeaa lonkkaniveldysplasiaa esiintyy 5 %:lla rodun edustajista (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla D ja E). Yleisin silmäsairaus rodussa on nuoruusiän kaihi. Rotu kuuluu PEVISA-ohjelmaan (perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelma), jonka mukaan koira tulee silmätarkastaa virallisesti kolmatta pentuetta rekisteröitäessä.

Lapinporokoirat ovat keskimääräistä koirarotua vähemmän sisäsiittoisia. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku oli 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25, mikä on melkein sama kuin keskimääräisellä rotukoiralla. Lapinporokoiran jälkeläisen luku oli 0,144 ja ne kuuluvat vähiten sisäsiittoisiin koirarotuihin. Sisäsiittoisuus lisää sairastavuutta ja heikentää rodun elinvoimaa. Lapinporokoiran aikaisemmin kapeaa geenipohjaa on saatu laajennettua rotuunotetuiden koirien jalostuskäytöllä. Viime vuosikymmeninä rodun suosio on kasvanut Suomessa.

 Rodun nykytilanne 
Ulkomailla lapinporokoiria on eniten Ruotsissa (n. 700 yksilöä vuonna 2014). Seuraavaksi eniten rotua esiintyy Norjassa, Tanskassa, Itävallassa ja Hollannissa. Nykyään Lapissa on porokoiria noin muutama sata koiraa, joista yhä useampi on rekisteröity lapinporokoira. Lapinporokoirilla on edelleen avoin rekisteri, joten pohjoisen rekisteröimättömiä käyttökoiria ja niiden ensimmäisen polven jälkeläisiä voidaan ottaa rekisteriin.

Lapinporokoira on haukkumalla paimentava koira. Useimmat niistä omaavat synnynnäisen paimenvietin ja soveltuvat edelleen alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa. Lisäksi Porokoirakerho ry on jo vuodesta 1995 järjestänyt epävirallisia poronpaimennustestejä ja -kilpailuja arvioidakseen lappalaiskoirien paimennustaipumusta sekä kykyä paimentaa porotokkaa.Karppinen, 2012. s. 107.

Lapinporokoiralle pystytettiin patsas syyskuussa 2003. Patsas sijaitsee Inarissa Saamelaismuseo Siidan pihassa, ja sen on tehnyt Pekka Ketonen.

 Katso myös 
suomenlapinkoira
ruotsinlapinkoira
paimensukuinen lapinkoira

 Lähteet 


 Viitteet 

 Lisätietoa 
Lappalaiskoirat ry.
Lapinporokoira Kennelliiton KoiraNetissä
Porokoirakerho

Luokka:FCI 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat
Luokka:SKL 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat
Luokka:Pystykorvat
Luokka:Paimenkoirat
Luokka:Suomalaiset koirarodut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit