Suomenhevonen

Suomenhevonen on hevosrotu, joka polveutuu sekä ratsu- että työhevosista ja jolla on molempien hevostyyppien ominaisuuksia. Se on ainoa täysin Suomessa kehitetty hevosrotu. Sitä kutsutaan englanniksi joskus nimityksellä Finnish Universal (suomalainen yleishevonen), sillä sen katsotaan sopivan liki kaikkiin hevosen käyttötarkoituksiin Suomessa: maatalous- ja metsätöihin, raviurheiluun, ratsastukseen ja vikellykseen.

Suomenhevonen valittiin vuonna 2007 Suomen viralliseksi kansallishevosroduksi.

Suomenhevosta pidetään yhtenä maailman nopeimmista ja monipuolisimmista kylmäveriroduista, vaikka rodun luokittelu aidoksi kylmäveriseksi on kiistanalaista. Eri lähteiden mukaan suomenhevonen voidaan luokitella kevyeksi kylmäveriseksi, raskaaksi lämminveriseksi tai yleishevoseksi. Suomessa rotua ei kuitenkaan koskaan pidetä lämminverisenä.

Suomenhevosen kantakirja jakautuu neljään jalostussuuntaan, jotka pyrkivät kehittämään rotua eri tyyppeinä: raskaanpuoleisena työhevosena, kevyenä ravurina, monipuolisena ratsuhevosena sekä sopusuhtaisen pienenä pienhevosena. Jalostussuunnille yhteinen rotumääritelmä määrittelee suomenhevosen voimakkaaksi, monipuoliseksi ja miellyttäväluonteiseksi. Rodun keskikorkeus on 155 senttimetriä ja tyypillisin väritys on rautias, usein liinakko valkoisin merkein.

Hautalöytöjen perusteella hevosia on Suomen alueella ollut jo keskirautakaudella, mutta näiden hevosten alkuperää ei tunneta. Suomenhevonen ja sitä edeltänyt suomalainen maatiaishevoskanta oli kuitenkin Suomen ainoa hevosrotu vuosisatojen ajan, joten Suomen hevoshistoria on ylipäätään miltei sama kuin suomenhevosen historia. Ensimmäiset asiakirjamerkinnät suomalaisesta hevosesta ovat 1300-luvun vaihteesta. 1500-luvulta alkaen on tietoja monien ulkomaisten lämmin- ja puoliverirotujen vaikutuksesta, jonka tuloksena oli kookkaampi ja paremmin ratsuksi soveltuva suomenhevonen. Rodun kantakirja perustettiin vuonna 1907. Suomen maatalouden koneellistuttua ja suomalaisen ratsuväen jalkauduttua 1900-luvun jälkipuoliskolla suomenhevoskanta romahti yli 400 000 hevosesta alle 20 000:een. Rotu kuitenkin säilyi perinteisen raviurheilukäytön ja myöhemmin myös monipuolisten ratsuominaisuuksiensa ansiosta.

Ominaisuudet
Rotumääritelmä
Rotumääritelmän mukaan suomenhevonen on monipuolinen ja -käyttöinen, keskikokoinen ja tukevarakenteinen hevonen. Ihanteellinen suomenhevonen on monipuolinen, helposti käsiteltävä hevonen, jossa yhdistyvät voima, ketteryys, nopeus ja kestävyys. Suomenhevonen on eloisa, luotettava ja valpas. Rotumääritelmän mukaan luonteessa on tavoiteltavaa ”rehellisyys”; yhteistyöhalukkuus, tottelevaisuus ja into työskennellä. Suomenhevonen on kestävä, terveydeltään hyvä ja yleensä pitkäikäinen. Rotumääritelmän mukaan suomenhevosen pää on kuiva ja profiililtaan suora, ei pitkä tai kupera; korvat ovat sopivan etäällä toisistaan ja lyhyet. Kaulan tulisi olla hyvänmuotoinen, ei joutsenkaulamainen. Rungon tulisi olla pitkänpuoleinen, mutta pyöreämuotoinen ja sopusuhtainen. Lanteen ei tulisi olla tasainen tai hännän kiinnittyä liian ylös. Suomenhevoset ovat lihaksikkaita, ja niillä on hyvä luusto, vankat kuivat jalat sekä vahvat kaviot.

Rodun yleisin väritys on rautias, mutta muutkin värit hyväksytään. Suomenhevosilla on yleensä tuuheat jouhet, ja vuohiskarvat ovat hieman pitkät. Rodun keskikorkeus on 155 cm. Ponikokoisia eli alle 148 cm korkeita suomenhevosia jalostetaan erillisenä alatyyppinään.

Suomenhevosen askellajit ovat säännölliset ja joustavat sekä suhteellisen matalat ja vakaat. Rotu on kylmäveriseksi nopea. Se tunnetaan hyvänä ravaajana, ja sitä käytetään Suomessa raviurheilussa.

Rodun yleispiirteiden lisäksi suomenhevosella tulisi olla jalostussuuntansa rakenteellisia erityisominaisuuksia. Nykyään suomenhevosen kantakirjassa on neljä jalostussuuntaa, joita luonnehditaan seuraavasti:
 työsuunta (T): hevosen tulee olla vankka ja sen rungon pitkä ja syvä; rakenne on kauttaaltaan raskaampi kuin muilla jalostussuunnilla.
 juoksijasuunta (J): hevosen tulee olla työhevosta kevytrakenteisempi, lihaksikas ja verrattain pitkärunkoinen ja -jalkainen. Juoksijalinja on nykyisin yleisin suomenhevosen tyypeistä, ja suurin osa rodun edustajista on ravureita.
 ratsusuunta (R): hevosen tulee olla hyvärakenteinen, pitkäkaulainen ja pienipäinen, ja sen lapojen tulee olla viistot. Sä'än tulee olla selkeä, eikä runko saa olla liian pitkä.
 pienhevossuunta (P): hevosen tulee olla kauttaaltaan sopusuhtaisen pienikokoinen.
Suomenhevonen voidaan hyväksyä useammalle kuin yhdelle jalostussuunnalle.

Värit
Nykyisin yli 90 prosenttia suomenhevosista on rautiaita. Liinaharja, pään ja jalkojen merkit ovat yleisiä. Perusvärien (rautias, ruunikko, musta) lisäksi rodun geenipoolissa ovat myös kimo, voikkovärit, päistärikkö, rabicano ja hopeavärit. Selkeä sabinokuvio (ei kuitenkaan SB1-tyypin) on melko yleinen, joskin se esiintyy yleensä pienimerkkisenä 1900-luvun valikoivan värijalostuksen johdosta. Rodun lähihistoriassa tunnetaan yksi valkoinen yksilö; se rekisteröitiin rautiaankirjavaksi, ja sitä pidettiin ”sabinovalkoisena”. Yksittäisissä geenitesteissä on varmistettu rodussa esiintyvän myös SW1-geeniä, joka tuottaa splashed white -kuvion.

Vuonna 2007 pieni vähemmistö suomenhevosista oli muunvärisiä kuin rautiaita: 6 prosenttia oli ruunikkoja ja 1,2 prosenttia mustia. Päistärikköjä, voikkoja, ruunivoikkoja ja hopeanvärisiä oli muutamia. Värijalostuksen ansiosta ei-rautiaiden suomenhevosten määrä on kasvussa, ja vuonna 2009 mustia ja kimoja suomenhevosia oli jo muutamia kymmeniä.

Jo 1700-luvulla rautias oli suomalaisten hevosten vallitseva väritys, mutta ruunikkoja, mustia ja kimoja oli nykyistä paljon enemmän. Noin 40 prosenttia hevosista oli rautiaita ja melkein 50 prosenttia mustia tai ruunikoita. Nykytilanteesta poiketen leveät läsit ja korkeat sukat olivat harvinaisia; isot merkit yleistyivät vasta 1900-luvulla. Muutos värien yleisyydessä tapahtui valikoivan jalostuksen kautta. 1900-luvun alussa suomenhevosta pidettiin Suomen kansallisena symbolina, ja kansallismielisyyden vallitessa rodun puhdasjalostuksesta tuli hyvin suosittua. Rautias väritys valittiin suomenhevosen ”alkuperäisimpänä” värinä rodun viralliseksi jalostustavoitteeksi, ja sitä kutsuttiin ”hipposväriksi” Suomen Hippoksen edeltäjän, vastikään perustetun Hevoskasvatusyhdistys Hippoksen mukaan. Kaikkia rautiaasta poikkeavia värityksiä pidettiin todisteena vieraiden rotujen vaikutuksesta, ja suomenhevosesta aiottiin kehittää puhtaasti rautias rotu. Vuoden 1909 jalostusohjesäännössä määrättiin, ettei ”karvaltaan valkoisia, harmaita, voikkoja tai kirjavia” saanut hyväksyä kantakirjaan. Mustien ja ruunikoiden suomenhevosten suosio laski, ja ainakin yksi ruunikko tamma poistettiin kantakirjasta ainoastaan värinsä perusteella. Värijalostus sekä myös muissa maissa suositunväristen hevosten vienti, erityisesti ruunikkojen vienti Ruotsiin, teki rautiaasta vallitsevan värityksen. Suomenhevosen ensimmäisen kantakirjan ensimmäiseen osaan merkityistä oriista 105 olikin rautiaita ja 8 ruunikoita. Muunkin värisiä oriita oli, mutta ne eivät mahtuneet ensimmäiseen niteeseen. Yhdessä vaiheessa rodusta jopa 96 prosenttia oli rautiaita.

1900-luvun alun rautiasta suosivan tarmokkaan värijalostuksen ja 1980-luvun geneettisen pullonkaulan vuoksi esimerkiksi kimo ja voikkovärit säilyivät vain yksittäisten pienkasvattajien ansiosta. 1980-luvulla kimoja ja voikkoja suomenhevosia oli yhteensä alle kymmenen. Kaikki nykyiset voikkoväriset suomenhevoset polveutuvat 1920-luvulla eläneen Voikko-nimisen tamman sukulinjasta. Vaikka sekä voikkotekijä että musta väritys ovat rodussa harvinaisia, joitakin mustanvoikkoja suomenhevosia tunnetaan. Niistä ensimmäinen oli vuonna 2009 syntynyt tamma, joka tunnistettiin ja varmistettiin DNA-testillä mustanvoikoksi vuonna 2010. Yksilöä pidetään ”ensimmäisenä [mustanvoikkona suomenhevosena] jos ei koskaan, niin ainakin hyvin, hyvin pitkään aikaan”. Huhtikuussa 2010 syntyi valkovoikolta näyttävä varsa ruunivoikosta isästä ja voikosta emästä. Sinisilmäisellä tammavarsalla oli vaaleanpunainen iho ja hyvin vaalea karva.

Päistärikköväritys on harvinainen ja jatkuu nykyään vain yhdessä tammalinjassa, joka polveutuu vuonna 1936 syntyneestä rautiaanpäistäriköstä tamma Sonjasta. Vuonna 2010 tunnettiin vain kuusi päistäriköiksi varmistettua suomenhevosta, jotka kaikki ovat vuonna 1987 syntyneen Sonjan tyttärentyttärentyttären, tamma Taika-Tytön jälkeläisiä. Toiseksi viimeinen päistärikkösuku sammui vuonna 1981 syntyneen, jälkeläisittä jääneen oriin Jesper Jr myötä. Kimosukuja on yksi: se polveutuu tamma Pelelaikasta ja erityisesti sen tyttärenpojasta E.V. Johtotähti 1726-93Ta, joka on valiopalkittu työhevossuunnan jalostusori. Toiseksi viimeinen kimosuku sammui tamman Iiris 2275-88R kuoltua vuonna 2010.

Hopeaväri säilyi kahdesta syystä. Ensinnäkin se vaikuttaa vain mustaan väriin ja jää siksi rautiaissa ”piiloon”. Toiseksi se muuttaa mustaa ja ruunikkoa fenotyyppiä liinaharjaisen rautiaan kaltaiseksi.

Jalostussuunnat
Työhevossuunta (T)
Työhevossuunta on suomenhevosen tyypeistä vanhin, ja se on ollut erillinen jalostussuunta vuodesta 1924 lähtien. Se on suomenhevostyypeistä nykyisin harvinaisin, ja työhevossuunnan kantakirjassa oli noin tuhat hevosta vuonna 2004.

Työhevostyyppi on raskasrakenteisempi ja pidempirunkoinen kuin ravuri- ja ratsutyypit. Muihin työhevosrotuihin verrattuna suhteellisen pienikokoinen suomenhevonen on varsin voimakas ja voi vetää erittäin raskaita kuormia. Tämän mahdollistaa rodun hyvä vetotyyli, johon kuuluu voimakas irtiotto ja matala, tehokas muoto itse vedon aikana. Suomenhevosen työhevossuunta on painoonsa nähden vahvempi kuin monet suuremmat työhevosrodut. Keskimäärin hevoset kykenevät vetämään noin 80 % painostaan; suomenhevonen voi vetää jopa 110 %. Työhevoskilpailuissa parhaat suomenhevoset saavuttavat vieläkin parempia, jopa 200 % ylittäviä tuloksia.

Työhevossuunnan jalostukseen tarjottavan suomenhevosella on oltava hyvä rakenne, liikkeet ja luonne, ja lisäksi läpäistävä kaksi koetta: kävelykoe ja joko veto- tai ajettavuuskoe. Näissä kokeissa hevoselle annettavat pisteet lisätään sen luonne- ja liikepisteisiin, mistä saadaan lopullinen työkelpoisuuspistemäärä. Myös hevosen rakenne pisteytetään. Oriitten on työ- ja rakennepisteiden minimirajojen saavuttamisen lisäksi kyettävä ravaamaan kilometri alle kahdessa ja puolessa minuutissa.

Juoksijasuunta (J)

Juoksija- eli ravurisuunta on ollut erillinen jalostussuunta vuodesta 1965 lähtien, jolloin rodun kantakirjan yleishevossuunta jaettiin kahtia ratsu- ja juoksijasuunnaksi. Suomenhevosten määrä pieneni 1900-luvulla, mutta raviurheilun suosio käänsi syntyvyyden uuteen nousuun 1970- ja 1980-lukujen kaikkien aikojen pohjalukemista. Nykyään noin 2 000 suomenhevosta harjoitetaan ravureiksi ja 3 000 kilpailee. Suomenhevosten mestaruusajot, Kuninkuusravit, järjestettiin ensi kerran vuonna 1924. Kuninkuusravit järjestetään yhä vuosittain, ja tapahtumaan osallistuu kymmeniä tuhansia katsojia.

Suomenhevonen on lämminveriravurirotuja hitaampi kypsymään ja aloittaa kilpauransa yleensä neljän vuoden iässä. Rodun rakenne kestää kuitenkin kilpailurasitusta lämminverisiä paremmin, ja suomenhevosen aktiivinen kilpaura voi olla hyvin pitkä. Suomen raviurheilun sääntöjen mukaan suomenhevonen saa osallistua ravikilpailuihin 3–16-vuotiaana.

Kylmäveriseksi suomenhevonen on varsin nopea. Virallinen suomenhevosennätys kilometrin radoilla on Vitterin vuoden 2016 Elitkampenissa juoksema 1:18,5. Samassa juoksussa kymmenystä heikommalla ajalla toiseksi jäi Jokivarren Kunkku joka oli edellisenä vuonna Mikkelissä juossut SE:n 1:19,5 alittaen ennätystä pitkään hallinneen viisinkertaisen ravikuningas Vieskerin vuonna 2002 Mikkelissä juokseman ennätyksen 1:19,9aly. Kylmäveristen maailmanennätys pysyi pitkään suomenhevosten nimissä, kunnes ennätyksen rikkoi ajalla 1:17,9 ruotsalaisori Järvsöfaks vuonna 2005. Tammojen virallinen suomenennätys ja kylmäveristen tammojen maailmanennätys on kaksinkertaisen ravikuningatar I.P. Vipotiinan vuonna 2009 juoksema 1:20,2aly. . Suomenhevoset ovat olleet raveissa muita pohjoismaisia rotuja vastaan niin ylivoimaisia, että 2000-luvulla suomenhevoset ovat saaneet osallistua Ruotsin ja Norjan ravilähtöihin vain erikseen kutsuttuina.

Suomenhevoselle tyypillisiä ravurinuraa haittaavia rakennevirheitä ovat etupainoisuus ja takajalkojen käyryys. Ongelmia voi aiheuttaa myös suomenhevosten taipumus niin sanottuun linjaraviin, jossa takajalat seuraavat etujalkojen linjaa. Tällöin takakaviot saattavat iskeä etujalkoihin, mikä voi aiheuttaa ravin epäpuhtautta tai sortumisen väärään askellajiin. Kavioniskemiä voi ehkäistä jonkin verran huolellisella kengityksellä. Suomenhevosilla on myös taipumusta etujalkojen kavioruston luutumaan. Taipumus vahvistuu iän myötä ja vaikuttaisi olevan periytyvä. Kavioruston luutuma on yleinen raskailla hevosroduilla. Luutumasta kärsivillä suomenhevosilla tehty tutkimus osoitti, että rodulle on tyypillistä pitkä ja matalakantainen kavio, ja että luutuma korreloi kavion kannan korkeuden kanssa.

Ratsuhevossuunta (R)
Ratsuhevossuunnan suomenhevonen on pystyvä ja luotettava ratsu. Siltä puuttuu kansainvälisen korkeatasoisen hevosurheilun vaatimia ominaisuuksia, mutta kokonsa ja hyvän luonteensa ansiosta se soveltuu sekä aikuisten että lasten käyttöön.

Ratsusuunnan suomenhevosella tulisi olla hyvä ryhti, pitkä kaula, pieni pää, loiva lapa ja selväpiirteinen säkä. Runko ei saisi olla liian pitkä. Suomenhevosjalostus on tehnyt rodusta kevyemmän ja pidempikaulaisen sekä parantanut askellajeja ja vähentänyt rakennevirheitä. Muutokset ovat parantaneet nykyisen suomenhevosen ominaisuuksia ratsuna ja helpottavat työskentelyä peräänannossa. Ratsusuunnan eläinten luonnekin vaikuttaa muuttuneen hieman eloisammaksi. Ratsusuunnalle kantakirjattavalta hevoselta vaaditaan joko sijoitusta helppo A -tason kouluratsastus- tai valjakkoajokilpailussa tai helppo B -tasoisen kouluratsastuskokeen läpäisemistä. Lisäksi sen on läpäistävä hyppy-, ratsastettavuus- ja askellajikokeet. Tamma voidaan hyväksyä pelkän ratsastettavuus- ja askellajikokeen perusteella.

Vaikka suomenhevosta pidettiinkin pitkään lähinnä maatalouseläimenä, rotu oli 1600-luvulta aina toisen maailmansodan loppuun Suomen ratsuväen käytössä ratsuna. Suomen maatalouden koneellistuttua 1960- ja 1970-luvuilla ei ollut varmaa, että suomenhevonen siirtyisi ratsastuskäyttöön, vaikka sen vuosisatainen käyttö ratsuväessä olikin todistanut sen ratsuksi soveltuvan. Suomenhevosella oli vahva imago valjastettuna työhevosena, ja se yhdistyi mielikuvissa entisaikaiseen maalaiselämään. Ratsastusharrastuksen suosion kasvaessa 1960-luvulla käytettiin ratsuina mieluiten ulkomailta tuotuja hevosia ja poneja; kevytrakenteiset hevoset edustivat nykyaikaisuutta, vapaa-aikaa ja vaurautta, suomenhevonen puolestaan nähtiin karkeana ja epähienona. Ratsusuunnan kantakirja erotettiin yleishevossuunnasta vuonna 1971. Ensimmäisen vuosikymmenen ajan sen kasvu oli hidasta, nähtiinhän suomenhevosen käyttö ratsuhevosena tuolloin suorastaan naurettavana. 

Suomenratsut ry (SuoRa) perustettiin vuonna 1974 edistämään suomenhevosen ratsukäyttöä, ja ratsastusharrastuksen suosion ja SuoRan tuen myötä myös ratsutyypin suomenhevoset alkoivat saada jalansijaa. Vielä 1970-luvun lopulla SuoRa arvioi vain 300 suomenhevosen olevan ratsastuskäytössä. Suomenhevosravurien kasvatus oli kuitenkin kehittänyt rotua kevyemmäksi ja nopeammaksi, mikä edisti myös ratsupuolen tavoitteita. Suomen valtion hevoskasvatuslaitos Ypäjällä perustettiin 1970-luvulla. Ypäjä oli ensimmäinen laajempaa ratsusuomenhevosjalostusta harjoittanut taho. Ypäjän monet laadukkaat ja menestyksekkäät kasvatit toivat suomenhevoselle suosiota ja uskottavuutta ratsuna. Hitaan alun jälkeen suomenhevosta on arvostettu ratsuna yhä enemmän. Nykyään ensisijaisesti ratsastuskäytössä on yli 5 000 suomenhevosta. Ratsusuunnan suomenhevosista on kysyntää, kun taas ravurisuunta kärsii ylitarjonnasta.

Pienhevossuunta (P)
Pienhevossuunnan jalostukseen hyväksyttävä hevonen voi olla korkeintaan 148 cm korkea sekä sä’än että lautasten kohdalta. Hevosen on myös läpäistävä joko ajettavuus- tai ratsastettavuuskoe. Tämän lisäksi hevosen suku tutkitaan: kookkaammista linjoista polveutuvia satunnaisia pieniä yksilöitä ei hyväksytä. Suomenpienhevosen tulisi olla sopusuhtaisen pieni joka osaltaan ja olla ominaisuuksiltaan samanlainen kuin kookkaammat suomenhevoset. Erityisesti kiinnitetään huomiota pienhevosen luonteeseen, tottelevaisuuteen ja yhteistyöhalukkuuteen.

Suomenpienhevonen soveltuu miltei kaikkeen mihin kookkaammatkin suomenhevoset. Poikkeuksena on raskas vetotyö johtuen tyypin pienuudesta ja vähäisemmistä voimista. Jotkin pienhevosyksilöt ovat kuitenkin pystyneet kilpailemaan tasavertaisesti työhevoskilpailuissa ja jopa päihittämään kookkaampia yksilöitä. Moni pienhevonen on hyväksytty pienhevoskantakirjan lisäksi ravurikantakirjaan, koska pienikokoiset suomenhevoset ovat raviurheilussa kutakuinkin tasaveroisia suurempien rotutoveriensa kanssa. Valjakkoajossa pienestä koosta on jopa hyötyä paremman ketteryyden myötä. Suomenpienhevoset ovat suosittuja myös ratsastuskoulu- ja terapiaratsuina.

Vuonna 1971 perustettu suomenpienhevossuunta on sektioista uusin: ravureita ja ratsuja oli jo aiemmin jalostettu yhdistetyssä yleishevossuunnassa vuodesta 1924 alkaen. Kun suomenpienhevossuunta perustettiin, suomenhevosta oli jalostettu kookkaammaksi vuosisatojen ajan, eikä pienikokoisia sukulinjoja ollut montaa jäljellä. Suomenpienhevonen on yhä suomenhevosen tyypeistä harvinaisin: kantakirjassa oli vuonna 2010 vain noin 80 oritta ja 420 tammaa.

Kantakirjaus
Suomenhevoseksi voidaan rekisteröidä hevonen, jonka molemmat vanhemmat on rekisteröity suomenhevosiksi, tai joka todistettavasti polveutuu vähintään kolmen sukupolven ajalta suomenhevosista. Suomenhevoskantakirjaan ja samalla -jalostukseen hyväksyttävän hevosen on täytettävä suomenhevosen rotumääritelmässä luetellut ominaisuudet suorituskyvyn, rakenteen, luonteen ja joissain tapauksissa myös jälkeläisten laadun suhteen. Kantakirjaan tarjottavan hevosen on oltava vähintään 4-vuotias suomenhevoseksi rekisteröity ori tai tamma. Kantakirjauslautakunta arvioi kantakirjaustilaisuudessa tarjottavan hevosen ominaisuudet ja suorituskyvyn halutulla alalla: ratsuna, ajohevosena, ravurina tai työhevosena. Kaikilta paitsi ravurisuunnalle tarjottavilta hevosilta arvioidaan myös tyyppi eli rakenteellinen soveltuvuus aiotulle jalostussuunnalle. Yksilö, jota ei hyväksytä kantakirjaan omien ominaisuuksiensa puolesta, voidaan hyväksyä myös jälkeläisten perusteella. Tällöin jälkeläisten kilpailumenestys tai kantakirjaustulokset tutkitaan, ja mikäli niiden taso on tarpeeksi hyvä, niiden vanhempi voidaan hyväksyä kantakirjaan. Myös päinvastainen on mahdollista: jos kantakirjatun hevosen jälkeläisillä esiintyy perinnöllisiä vikoja tai sairauksia, se voidaan poistaa kantakirjasta. Ori voidaan poistaa kantakirjasta, jos sen jälkeläisten kilpailumenestys tai kantakirjatulokset ovat selvästi keskitasoa heikommat.

 Kävelykoe 
Kävelykokeen suorittavat vain työhevossuunnalle tarjottavat suomenhevoset. Koe mittaa hevosen kestävyyttä kuormaa vedettäessä. Kokeessa hevonen vetää 500 kilogramman painoista kuormaa 500 metrin matkan käynnissä. Kilometrille laskettava aika ei saa ylittää kymmentä minuuttia. Kymmenen minuutin tuloksesta hevonen saa neljä pistettä, ja jokaista tämän ajan alittavaa puolta minuuttia kohden annetaan kaksi lisäpistettä. Korkein mahdollinen pistemäärä on kymmenen, johon oikeuttaa alle kahdeksan ja puolen minuutin tulos.

 Vetokoe 
Vetokokeen suorittavat vain työhevossuunnalle tarjottavat hevoset. Se mittaa hevosen vetokykyä suhteessa sen kokoon. Koe suoritetaan yksittäisissä vaikeutuvissa vaiheissa, joita kutsutaan ”portaiksi”. Vetokuorman painoa lisätään joka portaalla. Kokeessa hevonen vetää painotettua rekeä karkeahkolla hiekalla. Reen ja hiekan välinen kitka mitataan ennen koetta ja otetaan huomioon tuloksissa. Reki lastataan suhteessa hevosen omaan massaan: ensimmäisellä portaalla kuorma vastaa 36 prosenttia hevosen arvioidusta elopainosta. Jokaisella seuraavalla portaalla kuormaa lisätään kuusi prosenttiyksikköä. Hevosen on vedettävä rekeä kymmenen metrin matka jokaisella portaalla. Pysähtyminen yli minuutin ajaksi tai neljä kertaa ennen kuin vaadittu matka on suoritettu keskeyttää kokeen. Hevonen saa kaksi pistettä jokaisesta loppuun asti suorittamastaan portaasta, yhteensä kuitenkin enintään kaksikymmentä pistettä. Alin hyväksyttävä suoritus on viisi porrasta. Viisi porrasta eli kymmenen pistettä vastaa 60 prosenttia hevosen omasta painosta; 20 pistettä vastaa 90 prosenttia.

 Ajettavuuskoe 
Yleisen ajettavuuskokeen suorittavat ravurisuunnalle tarjottavat oriit. Se voi myös vapaaehtoisena korvata työhevossuunnan vetokokeen tai pienhevossuunnan ratsastettavuuskokeen. Ajettavuuskokeessa hevosta ajaa vuorollaan kaksi eri kantakirjauslautakunnan jäsentä sekä käynnissä että ravissa. Hevosen yhteistyöhalu ja luonne arvioidaan asteikolla neljästä kymmeneen.

Työhevossuunnan ajettavuuskokeessa arvioidaan hevosen luonnetta: sen sopeutumiskykyä, luotettavuutta ja rauhallisuutta. Koe koostuu neljästä osasta, jotka arvioidaan kukin asteikolla nollasta viiteen. Läpäistäkseen kokeen hevosen on saatava vähintään yksi piste jokaisesta osiosta ja yhteensä vähintään kymmenen pistettä. Ensimmäisessä osiossa arvioidaan hevosen käytöstä valjastus- ja lastaustilanteessa sekä kuorman purun ja valjaitten riisumisen aikana. Lopuissa kolmessa osiossa arvioidaan hevosen käytöstä itse ajon aikana. Näihin osioihin kuuluu yleensä kävelyä ja ravia eri vauhdeissa, pysähdyksiä, esteiden kiertämistä ja kulman taakse peruuttamista.

 Ratsastettavuuskoe 
Ratsastettavuuskokeen suorittavat ratsuhevossuunnalle tarjottavat hevoset. Pienhevossuunnalle tarjottavat hevoset voivat suorittaa sen ajettavuuskokeen sijaan.

Ratsastettavuuskokeessa kantakirjauslautakunnan jäsen arvioi hevosen liikkeitä, tasapainoa ja käytöstä käynnissä, ravissa ja laukassa. Ominaisuuksille annetaan kullekin pisteitä neljästä kymmeneen. Kokeen aikana hevosen tulisi olla yhteistyöhaluinen, kiltti, keskittynyt, herkkä avuille ja eteenpäinpyrkivä. 

Historia
Varhaishistoria
Hevosten alkuperää Suomen alueella on selitetty monilla erilaisilla hypoteeseilla. Alkuperäisestä villihevoskannasta ei ole todisteita, eikä vaikuta todennäköiseltä, että sellaista olisi koskaan edes ollut, koska merkittäviä määriä kesyhevosia tuotiin Suomen alueelle jo aivan varhaisessa vaiheessa. Todennäköisimmin suomenhevonen polveutuu pohjoiseurooppalaisesta kesyhevosesta. Suomesta löydettyjen esineiden perusteella hevosten pito näkyy kuolainten ja viskarien muodossa kansainvaellusajalta lähtien. Vanhimmat Suomesta löydetyt kuolaimet on ajoitettu vuosien 400–550 jaa. välille. Kuolaimet yleistyvät löytöaineistoissa 600-luvulta lähtien. Kuitenkin jo pronssikauden haudoista tunnetaan hevosten hampaita, joskaan niitä ei ole voitu ajoittaa. Germaanisen lainasanan ratsas pohjalta kielentutkijat pitävät mahdollisena, että jo pronssikaudella on osattu ratsastaa.

Erään teorian mukaan pohjoiseurooppalaista kantaa oleva hevostyyppi tuli lännestä viikinkien mukana läntiseen Suomeen viikinkiajalla, noin 800–1050 jaa. Toisen pääteorian mukaan hevosen toivat etelästä ja kaakosta saapuneet ihmiset, joilla olisi ollut mukanaan mongolialaista alkuperää olleita, Uralin ja Volgan alueilla pidemmälle kehittyneitä hevosia. Kummatkin teoriat saattavat pitää paikkansa, sillä Suomessa säilyivät pitkän aikaa selvästi eroavat itäinen ja läntinen hevostyyppi. Suomalais-virolainen suomen- ja eestinhevosten geeniperimää selvittänyt tutkimusryhmä tiedotti 2014 tutkimustuloksenaan, että suomenhevosen lähimmät geneettiset sukulaiset ovat eestinhevonen, Arkangelin alueelta kotoisin oleva mezeninhevonen, siperialainen jakutianhevonen sekä mongolianhevonen.


Nykypäiviin saakka on säilynyt kannatusta teorialla, jonka mukaan suomalainen hevonen polveutuisi suomalaisugrilaisten kansojen kanssa Volgan alueelta ja keski-Venäjältä kulkeutuneista hevosista. Teorian esittivät 1700-luvun lopulla luonnonhistorioitsija Pehr Adrian Gadd, ja 1880-luvulla Johan Reinhold Aspelin teoksessaan Suomalaisen hevosen kotoperäisyydestä.

Agronomi Axel Alfthan (1862–1934) ja eläinlääkäri Kaarle Gummerus (1875–1928) esittivät idästä tulleen hevoskannan jakautuneen myöhemmin itäsuomalaiseksi ja keskisuomalaiseksi tyypeiksi, ja että nämä muunnokset olisivat säilyneet tunnistettavissa jopa 1900-luvun vaihteeseen asti. Väitettä tukevia valokuvia on: ajan pieni karjalainen tyyppi oli kulmikas ja tukeva ja sillä oli selväpiirteinen säkä, lyhyt kaula ja kookas pää. Hämäläinen pikkuhevonen puolestaan oli ”jalompi”, ja sillä oli pidempi runko, kevyempi kaula ja hienopiirteisempi pää.

1900-luvun alkupuolella englantilainen J. C. Edward ja norjalainen S. Petersen ehdottivat, että Suomessa ja muilla Suomenlahden rannan alueilla olisi joskus elänyt niin sanottu ”keltainen poni”. Myöhempi kansatieteilijä Kustaa Vilkuna (1902–1980) tuki tätä ajatusta, ja esitti ”virolais-suomalais-karjalaisen ponin” polveutuvan pienestä metsähevosesta, joka olisi ollut laajalti levinnyt Suomenlahden ympärysalueilla.

Suomen muinaishautalöydöissä esiintyy hevosvarusteita keskiseltä rautakaudelta alkaen. Suomenhevosen kantamuodosta uskotaan polveutuvan myös eestinhevosen, norjalaisen pohjanhevosen, ruotsalaisen gotlanninrussin, Arkangelin alueen mezeninhevosen sekä liettualaisen zemaitukasin.

Jossain vaiheessa historiaa Suomen länsiosien hevoskantoihin sekoittui Suomenlahden eteläpuolen hevosainesta, mistä johtuen läntisestä hevostyypistä tuli kookkaampi ja maa- ja metsätöihin paremmin soveltuva. Alkuperäisen läntisen tyypin piirteet kuitenkin säilyivät ulkomaisista vaikutteista huolimatta ja vaikka vieraita piirteitä voitiinkin havaita hevosissa vielä kauan. Myöhemmin keskiajalla tähän jo aiemmin sekoitettuun hevoskantaan risteytettiin keskieurooppalaisia suurempia hevosia. Ulkomaalaisia hevosia tuotiin Suomeen myös sotaretkien yhteydessä, ja niitä hankittiin kartanoihin ajokäyttöön. Keskieurooppalaisten ja suomalaisten hevosten jälkeläiset olivat suomalaisia vanhempiaan kookkaampia, ja soveltuivat maataloustöihin entistäkin paremmin.

Varhaisin tunnettu suomalaista hevoskauppaa koskeva asiakirja on vuodelta 1299, jolloin paavi Gregorius IX moitti kirjeessään Gotlannin kauppiaille näiden tapaa myydä hevosia Suomen pakanoille. Suomalaisten hevosten taso lienee sittemmin parantunut, koska hevoskaupasta tuli myöhemmin vientivoittoista. Esimerkiksi eräässä venäläisessä aikakirjassa mainitaan ”Tamma-Karjala” ilmeisesti viitaten maineikkaaseen hevoskasvatusalueeseen. Myöhemmin 1500-luvulla Olaus Magnus mainitsi silloisten suomalaisten käyttämien hevosten hyvän laadun. Niinkin varhain kuin vuonna 1347 Ruotsin kuningas Maunu IV katsoi välttämättömäksi rajoittaa hevosten vientiä Karjalasta. Vuonna 1520 Kustaa Vaasa havaitsi suomalaisten vievän hevosia laivalasteittain Lyypekkiin, ja kielsi moisen kaupankäynnin ja kielsi alle 7-vuotiaitten hevosten myynnin.

Järjestelmällisen jalostuksen alku
Aikaisin hevosten vientiä Suomeen koskeva asiakirja on vuodelta 1229. Ruotsin vallan aikana suomalaiseen hevoskantaan todennäköisesti vaikuttivat Suomen ratsuväen täydennykseksi hankkimat ja sotasaaliiksi ottamat hevoset. Ensimmäiset merkittävät suunnitelmalliset yritykset parantaa hevoskantaa Suomessa jalostusvalinnalla tapahtuivat 1500-luvulla, jolloin hevosjalostuksesta innostunut Kustaa Vaasa perusti tammakartanoita eli hevossiittoloita maatilojensa yhteyteen Länsi-Suomessa. Hän tuotatti Ruotsiin ja todennäköisesti myös Suomeen suurempia hevosia Keski-Euroopasta ja erityisesti Friisinmaalta. Tuotuja hevosia pidettiin kuninkaankartanoissa paikallisten tammanomistajien käytettävissä. Kirjeessään vuodelta 1556 Kustaa Vaasa mainitsee Suomessa olleen 231 tällaista jalostushevosta. Ei kuitenkaan tiedetä, olivatko ne tuontieläimiä vai sellaisten ruotsalaisia jälkeläisiä. Friisiläisoriita käytettiin Suomessa 1500-luvun alkupuolella suurentamaan paikallisen hevosen kokoa, ja niiden käyttö kuninkaankartanoissa jatkui 1650-luvulle asti.

Kustaa Vaasa myös toteutti laajoja uudistuksia ratsuväessään. Raskaan ratsuväen menetettyä merkityksensä myöhäiskeskiajalla kevyt ratsuväki oli nousemassa tärkeäksi, mikä vaikutti hevosjalostuksen suuntaan. Vuonna 1550 Vaasa määräsi siittolakartanoita perustettavaksi kuninkaankartanoiden yhteyteen ei vain Ruotsissa vaan myös Suomen jokaisessa kunnassa. Näiden siittoloiden oli kunkin määrä käsittää 20 tammaa ja joitakin oriita, ja hevosissa tuli olla sekä Ruotsin-tuonteja että suomalaisia yksilöitä. Vaasa myös tuotatti Pohjanmeren rantojen maista tammoja – todennäköisimmin friisiläistyyppisiä. Hänen tavoitteenaan oli suurentaa suomalaisen hevostyypin kokoa ja massaa. Hänen seuraajansa Eerik XIV kielsi suomalaisten hevosten maastaviennin, mikä osoittaa jalostustavoitteiden täyttyneen ja kielii Suomen tärkeydestä hevoskasvatusalueena. Siittolakartanot pysyivät toiminnassa vain noin sadan vuoden ajan Vaasa-suvun alaisena kunnes ohjelma rappeutui. Viimeinen siittolakartanoista suljettiin Porissa vuonna 1651, ja kruununoriit ja -tammat siirrettiin Gotlantiin.

Sotilaskäyttö
Kustaa Vaasa muiden ohella oli pyrkinyt parantamaan suomalaisen hevosen kokoa. Suomen ratsuväen katselmuspöytäkirjat 1620 paljastavat, ettei tavoitteita saavutettu. Vuonna 1623 mitattujen hevosten korkeus satulan takaa mitattuna vaihteli 105 ja 130 cm välillä. Kookkaimmat hevoset olivat upseeriston käytössä. Vain eversti Herman Flemingin hevoset olivat korkeampia, satulantauskorkeudeltaan 135–140 cm. Korkeusmitat eivät ole suoraan verrattavissa sä'än kohdalta mitattuihin. Ei tiedetä, olivatko Flemingin hevoset ulkomailta tuotuja vai Suomessa syntyneitä risteytyksiä. Hollolan, Porin ja Raaseporin osastojen hevosten keskikorkeus oli eräänä vuonna vain 115 cm, mutta seuraavana vuonna jo 125 cm. Ylipäätään armeija ei enää käyttänyt ponikokoisia, satulan takaa alle 110 cm korkeita yksilöitä, ja ratsuväen hevosten keskikorkeus oli noin 120 cm.

Kolmikymmenvuotisen sodan aikana 1618–1648 Suomen armeijan käyttämät hevoset olivat pieniä ja epäedustavia, ja niitä pidettiin jopa huonompina kuin Ruotsin kuninkaallisen armeijan kuormahevosia. Suomalaishevoset olivat kuitenkin hyvin kestäviä ja sisukkaita, mikä osoittautui pitkien ja raskaiden sotaretkien aikana erittäin tärkeäksi ominaisuudeksi. Vaatimattomat suomalaishevoset todennäköisesti vaihdettiin tilaisuuden koittaessa sotasaaliina saatuihin. Ratsumies palasi oletettavasti harvoin samalla hevosella kuin oli lähtenyt. Suomeen palanneet hevoset lienevät olleet suomalaisristeytyksiä tai puhtaasti keskieurooppalaisia. Huomattavia hevostappioita paikattiin baltialaisilla tuonneilla, mutta Kaarle XI:n aikana miltei kaikki ratsuväen hevoset tuotiin Suomenlahden eteläpuolelta niiden suuremman koon vuoksi.

Ennen toista maailmansotaa melkein kaikki Suomen armeijan ja ratsupoliisin hevoset olivat kevytmuotoisia suomenhevosia. Upseerit käyttivät enimmäkseen lämminverisiä. Monet armeijan parhaista suomenhevosista saavuttivat palvelusaikanaan myös kilpailumenestystä. Sotien jälkeen Suomen ratsuväki jalkautettiin ja suomenhevosten käyttö ratsuina loppui melkein tyystin.

Risteyttämistä
Suomalaista hevosta on risteytetty tarkoituksellisesti ainakin 1500-luvulta alkaen. Friisiläis- ja oldenburgilaishevoset olivat ensimmäisiä tunnettuja vaikutteita suomalaishevosessa. Niitä käytettiin 1600-luvun alussa lisäämään kokoa. Friisiläishevosia käytettiin järjestelmällisesti 1650-luvulle asti. 1700-luvulla uusia puoliverirotuja luotiin kautta Euroopan risteyttämällä paikallisia hevoskantoja kevyiden täysiveristen ratsuhevosten kanssa. Suomalaiset armeijan upseerit kiinnostuivat samankaltaisesta jalostamisesta opintokomennuksillaan ulkomailla. Vuonna 1781 eversti Yrjö Maunu Sprengtporten perusti valtion siittolan Haapaniemen sotilaskoulun yhteyteen.Joissain lähteissä etunimet ruotsalaisessa muodossa Gran Magnus. Siittolalla oli muutamia ”arabialaisiksi” ja ”andalusialaisiksi” mainittuja oriita. Nämä oriit vaikuttivat myös paikalliseen hevoskantaan noin kolmenkymmenen vuoden ajan, ja jotkin kirjalliset lähteet 1800-luvulta mainitsevatkin ”Haapaniemeläisen rodun”. Samankaltaista joskin pienimuotoisempaa jalostustoimintaa harjoitettiin muuallakin: Tavinsalmen kuninkaankartanon tammoista ainakin yksi oli tuotu Ruotsista.

Myös venäläiset orlovravuri ja doninhevonen vaikuttivat suomalaiseen hevoseen 1800-luvun alkupuoliskolla ja tekivät siitä kookkaamman, jalomman ja paremmin ratsastukseen sopivan. ”Fürstenbergiläisenä rotuna” tunnettu pohjoissavolainen kanta oli sekoitus suomalaista hevosta ja orlovravuria. Sitä kasvatti insinööri Fürstenberg 1800-luvun alussa. Doninhevosen vaikutus oli nähtävissä vielä 1920- ja 1930-luvuilla Suomen ratsuväen ruunikoissa ja mustissa hevosissa - Uudenmaan rakuunoilla oli täyden eskadroonan verran kumpaakin väriä.

Armeijan tarpeiden lisäksi risteyttämistä käytettiin myös tavallisen työhevosen parantamiseen: parannetut teiden ja maanviljelyksen edistysaskeleiden myötä hevoset olivat korvanneet aiemmin käytetyt härät, ja tavarankuljetuksen ja maatalouden tarpeisiin tarvittiin nyt enemmän ja parempia hevosia. Yrityksissä luoda parempi työhevonen käytettiin monia eri rotuja, mukaan lukien percheron ja norjalainen kylmäverinen; Etelä-Pohjanmaalla ja Etelä-Suomessa suosittiin ardennienhevosia. Etelä-Savossa käytettiin lukuisia eri rotuja. Risteytysten määrä ja sekalainen risteytysaines johtivat hevostyypin epäyhtenäisyyteen 1900-luvun alulle asti, jolloin suomenhevosen kantakirja perustettiin: joitakin ensimmäisistä kantakirjatuista oreista moitittiin ”norjalaisesta” leimasta.

Muita tarkoituksellisia risteytyskokeiluita olivat muiden muassa pohjoiskarjalaisten Halin ja Sarkkilan tilojen hevoset, joiden suvuissa oli venäläisiä armeijahevosia. Sarkkilan jalostusohjelma edellytti käytettävistä oreista yhden olevan ”fürstenbergiläistä rotua” ja yhden tammoista ”itämaista” sukua. Sarkkilan oreista polveutuvalla ”Halin rodulla” on ollut merkittävä vaikutus muutamien tärkeiden suomenhevosravuri-isäoriitten kuten Einon 680 ja Eino-Vakaan 25 suvuissa.

Joillakin tiloilla erityisesti eteläisessä Suomessa käytettiin tiettävästi usean eri lämmin- ja täysverisen rodun oriita: esimerkiksi eräs pernajalainen upseeri kasvatti arabianhevosia. Nämä risteytykset olivat todennäköisesti yrityksiä saada näyttäviä ajohevosia. Eräs merkittävä epäonnistuminen risteyttämisessä tapahtui vuonna 1875, jolloin Porvooseen perustettiin siittola tuomaan ja kasvattamaan norfolkinravureita – rotua, jolla on ollut merkittävä vaikutus useisiin ajohevosrotuihin mukaan lukien amerikanravuri. Risteytysjälkeläisten ulkonäköä ylistettiin, mutta niiden luonne ja juoksulahjat paljastuivat kehnoiksi. Suomen suuren, yli 200 000 eläimen vahvuisen hevoskannan sekä myöhemmän puhdasjalostusinnostuksen vuoksi maatiloilla harrastetulla risteytystoiminnalla ei lopulta ollut merkittävää vaikutusta suomalaiseen hevoseen.

Virolaisen torinhevosjalostuksen alkamisen ansiosta on olemassa erityisen tarkka kuvaus 1800-luvun puolivälin suomalaishevosesta parhaimmillaan. Jalostusprojektin tarpeisiin kolmelta asiantuntijalta pyydettiin lausuntoja suomalaisesta hevosesta. Venäläisen siittolatarkastaja kenraali Mayendorffin mukaan suomalainen hevonen jakautui neljään tyyppiin: ”Haapaniemen”, ”Fürstenbergin”, ”Orlov-” ja ”karjalaiseen tyyppiin”. Suomalainen maisteri A. Elving piti suomalaista hevosta puhtaimpana Karjalassa ja muualla risteytettynä, etenkin Varsinais-Suomessa, missä risteytyksiin oli käytetty ruotsalaisia, pohjoissaksalaisia ja jopa englantilaisia hevosia, kun taas Karjalassa ja Savossa ulkopuolinen vaikutus oli ollut lähinnä venäläistä. Ruotsalainen tunnettu hippologi kreivi Carl Gustav Wrangler mainitsi selonteossaan suomalaisten tuovan maahan norfolkinravureita risteytystarkoituksiin.

Muutamia vuosia suomalaisten tammojen Torin siittolaan tuonnin jälkeen laaditut asiakirjat kuvailevat näitä seuraavasti. Hevosten keskikorkeus oli 142 cm ja tyypillinen väri tähtiotsainen ja tumma. Pää oli kookas ja kaula lyhyt mutta hyväasentoinen. Runko oli tukeva ja sopusuhtainen, säkä lihaksikas, rinta syvä ja selkä lihaksikas. Lanne oli pitkähkö ja lautaset voimakkaat joskin laskevat. Jalkojen nivelet olivat laadukkaat, vuohiset lyhyet ja kaviot kestävät. Asiakirjoissa mainitaan myös ”vakavia asentovikoja” jaloissa. Suomalaisia hevosia pidettiin rauhallisina ja työteliäinä sekä nopeina kävelijöinä ja juoksijoina.

Taantuma
1700-luvulla Suomen hevoskannan koko ja laatu laskivat huomattavasti. Vuosisadan alussa Kaarle XII:n osallistuessa suureen Pohjan sotaan suomalainen ratsuväki oli suurimmillaan, ja melkein jokainen käyttökelpoinen suomalaishevonen tarvittiin sen käyttöön. Hevosia käytettiin ratsuväen lisäksi myös jalkaväen ja rahtikuljetuksen tarpeisiin. Ruotsin armeijassa palvelleet hevoset eivät palanneet Suomeen: jopa viimeisten ruotsalaisvahvistusten hevoset päätyivät Ruotsiin vuonna 1714 ja Norjaan vuonna 1718.

Isoviha aiheutti lisää vaikeuksia. Venäjän miehityksen päättyessä vuonna 1721 kolmasosa Suomen ihmisväestöstä ja hevosista oli kuollut sotiin ja kulkutauteihin. Lisäksi suuri joukko hevosia oli viety Venäjälle Pietari I:n käskystä. Nämä hevoset päätyivät enimmäkseen Vjatkan alueelle, ja muutamat venäläistutkijat kuten Simanov ja Moerder ehdottavatkin, että vjatkanhevonen polveutuisi virolaisista ja suomalaisista hevosista. Sodan ja miehityksen rasitusten lisäksi Uudenkaupungin ja Turun rauhoissa vuosina 1721 ja 1743 siirrettiin suomalaisia alueita Venäjälle, minkä seurauksena merkittävä osa suomen hevoskannasta jäi uusien rajojen taakse. Venäläisille jääneitä suomalaishevosia risteytettiin venäläisten hevosten kanssa huomattavissa määrin.

Venäläisten vietyä parhaat yksilöt kesti hevoskannan toipuminen vuosikymmeniä. Vanha tapa pitää hevosia kesät pitäjien yhteisillä laitumilla ei nopeuttanut prosessia. Hevosten määrän lisäämiseksi jalostukseen käytettiin usein liian nuoria yksilöitä, ja sisäsiitosta esiintyi. Vuonna 1761 eräs Suomen ensimmäisistä maatalouskemian tutkijoista kuvaili suomalaista hevosta seuraavasti:

Kansatieteilijä Kustaa Vilkunan mittausten mukaan Suomessa 1700-luvulla käytetyistä längistä voi päätellä keskimääräisen talonpoikaishevosen olleen 130 cm korkeita, kun taas kartanoiden hevoset olivat kookkaampia, jopa yli 140 cm. Vilkuna havaitsi myös, että eteläisten ja läntisten alueiden hevoset olivat kookkaampia kuin pohjoisten ja itäisten alueiden hevoset. Tämä johtui luultavasti ulkomailta tuotujen hevosten vaikutuksesta. 1700-luvun puolivälissä tyypillinen suomalaishevonen oli todennäköisesti noin 137 cm korkea, samaa luokkaa kuin nykyaikainen yksivuotias suomenhevosvarsa, ja painoi noin 300 kg. Hyvälaatuinen siviilihevonen oli hyväliikkeinen ja nopea. Jalkojen rakenneviat olivat yleisiä.

Ruununorijärjestelmä

Helpottaakseen koko Suomea vaivannutta hevospulaa ja erityisesti laadukkaiden jalostushevosten vähyyttä suurten nälkävuosien 1866–1868 jälkeen Suomen senaatti antoi kolmelle läänille käskyn hankkia hyvälaatuisia oriita tarjottavaksi yleiseen jalostuskäyttöön.  Myöhemmin ohjelmaa laajennettiin kaikkiin kahdeksaan lääniin, ja Suomi jaettiin jalostuspiireihin, joissa kussakin tuli olla yksi valtion omistama ori. Ohjelman käytössä olleita oriita alettiin kutsua ruununoreiksi. Virallisia ohjeita orivalintaan ei missään vaiheessa annettu, joskin kautta Suomen esiintyi pyrkimystä parantaa hevoskannan kokoa ja voimia paremman työhevosen saamiseksi.

Puhdasjalostus ja uusi nousukausi
1700-luvun lopulla suomalaisen hevosen risteyttämistä alettiin etenkin armeijan johdon keskuudessa kuvata ”haitalliseksi verensekoittamiseksi” — suomalaisen hevosen laatua ja armeijakäyttöominaisuuksia huonontavaksi. 1800-luvun alussa saksalainen historioitsija Friedrich Rühs syytti erityisesti länsirannikon kartanoita suomalaisen hevosen pilaamisesta ristisiitoksella. Joka tapauksessa ulkomaalaisia oriita tuotiin yhä Suomeen. 1900-luvun vaihteessa valtionkin siittoloissa oli vielä käytössä ”itämaista, arabialaista verta” olevia oriita. Myös Venäjältä tuotujen ”itämaisten” turkomaani- ja kaukasialaisten hevosten sekä ”fürstenbergiläisten” hevosten vaikutus huomattiin. Orlovravureita käytettiin Savossa ja Karjalassa, ja norjalaisia oriita tuotiin Pohjanmaalle. Kevyitä ratsuhevosia tuotiin Venäjältä ja Keski-Euroopasta. Raskaita rotuja kuten norfolkinravuria ja ardennienhevosta tuotiin eteläiseen Suomeen niinkin myöhään kuin 1870-luvulla.

Suomalaisen kansallistunteen kehittyessä ja voimistuessa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa suomalaisen hevosen risteytys loppui miltei tyystin ja suomalainen hevoskasvatus sai uuden suunnan. Suomalainen hevonen nähtiin nyt kansakunnan symbolina, ja siksi sen haluttiin säilyvän mahdollisimman puhdasrotuisena. 20. marraskuuta 1894 perustettiin Suomen ensimmäinen hevosjalostusyhdistys Hevoskasvatusyhdistys Hippos (nykyisin Suomen Hippos) kasvattamaan ja jalostamaan suomalaista hevosta puhdasrotuisena. Vuonna 1905 antoi Suomen senaatti määräyksen perustaa hevoskasvatusyhdistyksiä kautta maan, mikä johti suomenhevosen kantakirjan perustamiseen vuonna 1907.

Alkujaan suomenhevosen jalostusohjelman ainoat varsinaiset tavoitteet liittyivät ulkonäköön ja erityisesti väritykseen. Tarkoituksena oli poistaa rodusta ”vieraat” piirteet. 1920-luvulla alettiin testata kantakirjaan tarjottavien eläinten suorituskykyä, ja siitä lähtien suomenhevosen jalostusohjelman tärkeimpiin tavoitteisiin on kuulunut parantaa rodun suorituskykyä, liikkeitä, rakennetta ja luonnetta. 

Suomenhevosen kantakirja on ollut alusta alkaen suljettu, ja rotua on jalostettu puhtaana. Suomenhevosristeytyksiä on syntynyt vahingossa ja tarkoituksellakin, mutta sekarotuisia yksilöitä ei rekisteröidä suomenhevosiksi. Suomenhevosristeytyksistä ei myöskään ole kehitetty uusia rotuja. Suomenhevoskantakirjaa on hallinnoinut nykypäivään saakka Suomen Hippos.

Toisen maailmansodan vaikutus

Hevoset olivat keskeinen voimavara Suomen armeijalle talvisodassa (1939–1940) ja jatkosodassa (1941–1944). Armeijan hallussa oli vain harvoja autoja, joten sen pääasiallinen kulkuneuvo olivat kymmenettuhannet hevoset. Hevoset oli määrätty hevos- ja ajoneuvoreserviin vuonna 1922 alkaneessa ohjelmassa. Suomenhevosrodun säilyvyyden turvaamiseksi reserviin ei otettu oriita tai tiineitä, imettäviä tai kantakirjattuja tammoja. Kaikki reservihevoset pysyivät sodankin aikana omistajiensa laillisena omaisuutena, ja ne merkittiin tunnistusta varten. Kaikki hevoset pyrittiin palauttamaan omistajilleen tai ilmoittamaan kuolleiksi. Ohjelma onnistui säilyttämään rodun, ja Suomen hevoskanta palasi sotia edeltäneeseen 380 000 eläimeen jo vuonna 1945.

Suomen armeijan sotasaaliina saamien venäläisten hevosten suuri määrä uhkasi suomenhevosen rotupuhtautta: monet venäläishevoset olivat oriita, eikä ihmisiä juuri voitu estää antamasta niiden sekaantua suomenhevosiin. Käytännön ja poliittisista syistä Neuvostoliitto ei suostunut ottamaan hevosiaan takaisin osana Suomen valtavia sotakorvauksia. Suomenhevoset kuitenkin kelpasivat maksuksi, ja vuosina 1947 ja 1948 Venäjälle vietiin yhteensä 18 000 suomenhevosta. Parhaita yksilöitä ei tarjottu, ja aikalaistodistajien mukaan moni komea mutta muuten kelvoton eläin päätyi Venäjälle.

Sodanjälkeinen taantuma
1900-luvun alussa, suomenhevosen kantakirjaa perustettaessa Suomessa oli arviolta 300 000 hevosta. Käytännössä ainoastaan suomenhevosista koostunut hevoskanta pysyi samankaltaisissa määrissä viisikymmentä vuotta. 1950-luvulla rotu saavutti kaikkien aikojen määrähuippunsa, arviolta 409 000 hevosta. Suuri enemmistö näistä oli raskasta tyyppiä. Maa- ja metsätalouden koneellistuessa entisestään 1960-luvulla putosi suomenhevosten määrä jyrkästi. Kun hevosia oli vain joitakin vuosia aiemmin kasvatettu suuria määriä, vietiin niitä nyt teuraaksi tuhansittain. Lisäksi muutos metsänhoitolaissa teki valtion aiemmin tukemasta hevosin tehdystä metsätyöstä kannattamatonta, mikä entisestään vähensi hevosenpitoa. Monet työhevossuvut sammuivat. Urheilu- ja harrastuskäyttöön soveltuvat suvut säilyivät paremmin. 1970-luvulle tullessa suomenhevosten määrä oli laskenut 90 000:een ja kymmenen vuotta myöhemmin 20 000:een eläimeen. Vähiten suomenhevosia oli vuonna 1987, vain 14 000 eläintä.

Vaikka muiden hevosrotujen tuonti ja kasvatus lisääntyi jatkuvasti, alkoi myös suomenhevosten määrä vähitellen nousta; vuonna 1997 suomenhevosia oli jo 19 000. Rodun pelastumisessa tärkeimmiksi tekijöiksi muodostuivat raviurheilu ja siihen liittyvä totovedonlyönti sekä jossain määrin myös Suomessa uusi ratsastusharrastus.

Nykytilanne
Melkein kaikki Suomessa vuoden 1971 jälkeen syntyneet hevoset on rekisteröity. 2000-luvun ajan suomenhevosten määräksi on Suomessa vakiintunut noin 20 000, ja vuotuinen varsamäärä on noin tuhat. Rotu käsittää Suomen hevoskannasta noin kolmanneksen. Rodun säilyvyyden varmistamiseksi tavoitteena on, että vuosittain jalostuskäytössä olisi vähintään kaksisataa oritta ja kaksituhatta tammaa, raviurheilukäytössä kolmetuhatta hevosta ja ratsu- ja muussa käytössä kuusituhatta hevosta. Nykyään useimmat suomenhevoset kasvatetaan ja opetetaan ravureiksi, joskin rotu on myös suosittu opetus- ja harrasteratsu.

Suomenhevonen on Suomen ulkopuolella verrattain tuntematon hevosrotu, eikä sen kansainvälistämiseksi ole ollut järjestelmällisiä pyrkimyksiä. Rodun englanninkielinen nimi ”Finnhorse” on ollut vakiintuneessa käytössä esimerkiksi tieteellisissä tutkimuksissa vasta 2000-luvulta alkaen. Suomen ulkopuolella on kuitenkin pieniä määriä suomenhevosia esimerkiksi Saksassa ja Ruotsissa. 1980-luvulla järjestetyn hevosalan vaihto-ohjelman myötä joitakin suomenhevosia myytiin Itävaltaan ja Saksaan vuosina 1985 ja 1987. Saksaan ostetuista yksilöiden pohjalta aloitettiin suomenhevoskasvatus Freund-siittolassa, joka on sittemmin kasvattanut liki sata suomenhevosta Saksaan ja Itävaltaan. Joitakin hevosia vietiin myös Hollantiin. Saksan suomenhevoskanta on nykyäänkin merkittävin Suomen ulkopuolella noin 150 yksilöllä.

1980-luvun vaihto-ohjelman lisäksi suomenhevosia ei juurikaan ole viety ulkomaille. Vuonna 2008 julkaistussa tutkimuksessa suositeltiin rodun kansainvälisen tuntemuksen ja kysynnän parantamista sen säilymisen turvaamiseksi. Vuodesta 2008 suomenhevosen kansallinen jalostusohjelma onkin sisältänyt kohdan rodun kansainvälisen tuntemuksen parantamiseksi, kansainvälisen kysynnän luomiseksi sen harrastus- ja opetuskäyttöön, sen aseman vahvistamiseksi ensisijaisena hevosturismin käyttämänä rotuna Suomessa, ja suomenhevosravureiden osallistumismahdollisuuksien lisäämiseksi Ruotsin ja Norjan kilpailuissa.

Suomessa suomenhevosella katsotaan olevan arvoa kulttuuriin vahvasti liittyvänä kansallisrotuna, jolla on suomenhevosyhdistyksien tuki. Rodun kansainvälistämistä kuitenkin hankaloittavat sen alhainen hevosmäärä ja vähäinen maine ulkomailla. Rodun parhaiksi puoliksi katsotaan sen hyvä terveys ja käyttöominaisuudet, monipuolisuus ja uutuusarvo Suomen ulkopuolella. Rodun monipuolisuus ja yleishevostyyppisyys on haastava markkinoitava, koska yleishevonen tyyppinä on Pohjoismaiden ulkopuolella käytännössä tuntematon ja sovinnaisten hevostyyppien ulkopuolella, eikä sillä ole erityistä käyttötarkoitusta, jossa sillä olisi selvä etulyöntiasema muita rotuja vastaan. Toisaalta monipuolisuus on myös etu: erikoistuneempien rotujen käyttö voi olla rajoittuneempaa.

Suomenhevosen kulttuurihistoriallinen arvostus tunnustettiin vuonna 2017, kun rotuun liittyvä tietotaito liitettiin elävän kulttuuriperinnön kansalliseen luetteloon.

Vaikutus muihin rotuihin
Ruotsalainen professori Eric Åkerblom esitti aikanaan, että suomalaisen hevosen kantamuoto olisi levinnyt jokilaaksoja myöten Norjan Tromssaan, ja että se olisi Yykeänvuonon alueelta peräisin olevan pohjanhevosen kantamuoto. Suomenpienhevosta onkin käytetty parantamaan 1960-luvulla sisäsiitokseen ajautunutta norjalaista pohjanhevosta ja laajentamaan sen geenipoolia.

1300-luvulta 1500-luvulle Suomesta vietiin hevosia Venäjälle ja Saksaan niin paljon, että viennille asetettiin lopulta rajoituksia. 1800-luvun alussa Venäjälle viedyt suomalaishevoset vaikuttivat vjatkanhevosen kehittämiseen. 1800-luvulta 1900-luvun alkuun asti suomalaisperäisiä hevosia käytettiin monien balttilaisten ja venäläisten työhevosrotujen kuten torinhevosen ja liettuankylmäverisen luomiseen. Useimmiten rodut kehitettiin risteyttämällä suomalaisia hevosia paikallisen pienen kannan kanssa. 1920- ja 1930-luvuilla suomenhevosta käytettiin myös eestinhevosen jalostamisessa. Raskaaseen mezeninhevoseen sekoitettiin sekä suomen- että eestinhevosta kunnes rodun kantakirja suljettiin 1950-luvulla. Merkkejä suomenhevosen vaikutuksesta voidaan nähdä myös muissa neuvostoliittolaisissa ja venäläisissä työhevosroduissa, koska 1900-luvun puolivälissä Suomesta vietiin Neuvostoliittoon 15 000 hevosta osana sotakorvauksia.

Torinhevonen

1800-luvun puolivälissä virolaiset kartanonomistajat pitivät eestinhevosta liian pienenä maatalouden tarpeisiin nähden ja tulivat siihen tulokseen, että hevoskanta hyötyisi risteyttämisestä. Suomenhevonen oli yksi tehtävään harkituista roduista. Torin valtionsiittola perustettiin uuden rodun keskuspaikaksi vuonna 1856, ja sinne tuotiin kymmenen suomalaista tammaa ja kolme oria. Näitä käytettiin pääosin risteyttämiseen, mutta niillä teetettiin myös joitakin puhdasrotuisia jälkeläisiä. Suomenhevosristeytysten jälkeläiset eivät kuitenkaan osoittautuneet odotetun tasoisiksi, ja suomalaishevosten käyttö Torissa lopetettiin asteittain. Nykytorinhevoseen on kuitenkin jäänyt merkittävää vaikutusta suomalais-arabialaisesta oriista Orro ja sen suositusta pojanpojanpojasta Harun 42 T.

Käyttö

Työkäyttö
Maa- ja metsätyöt olivat suomenhevosen ensimmäisiä käyttötarkoituksia. Useimmista työhevosroduista poiketen suomenhevosesta ei koskaan jalostettu kovin suurta tai raskasta. Se oli maan ainoa hevosrotu, joten siltä vaadittiin monipuolisuutta: suomenhevosta käytettiin myös ratsuväen ensisijaisena ratsuna. Lisäksi Suomen ilmasto ja olosuhteet vaativat rodulta kestävyyttä ja karaistuneisuutta. Tuloksena suomenhevosesta kehittyi pieni mutta kestävä hevonen, joka pystyi vetämään raskaita kuormia vaikeassa maastossa ja jopa rintaan asti ulottuvassa kinoksessa. Kokoonsa nähden suomenhevonen on maailman voimakkaimpia työhevosrotuja: vetotyylinsä, työmoraalinsa ja luontaisten kykyjensä ansiosta rodun parhaat yksilöt voivat vetää jopa kaksi kertaa oman painonsa verran.

Nykypäivään on säilynyt vain muutamia työhevossuunnan sukulinjoja, ja vain noin kahdesta kolmeensataa yksilöä on varsinaisessa työkäytössä. Kiinnostus perinteisiin työhevosmenetelmiin ja -töihin on kuitenkin kasvanut, ja työhevoskilpailuita järjestetään yhä säännöllisesti. Työhevoskilpailuihin kuuluu yleensä veto- tai kyntökilpailuita. Metsänhoitotöissä hevosmetsureille on yhä käyttöä esimerkiksi puistoissa, suojelualueilla ja muissa maastoltaan herkissä kohteissa, ja käytössä on Suomessa tavallisesti juuri suomenhevonen.

 Raviurheilu ja valjakkoajo 

2000-luvulla noin 75 prosenttia suomenhevosista on ravikäytössä. Toiseksi yleisin käyttö on ratsuna.

Suomenhevosia on käytetty kilpa-ajoon vuosisatojen ajan. Ensimmäiset varsinaiset ravikilpailut järjestettiin vuonna 1817. Sitä ennen kilvanajo kirkolta kotiin oli ollut perinteinen isäntien huvitus, ja raviurheilu säilyikin lähinnä maanviljelijöitten harrastuksena 1950-luvulle asti. Tuolloin Suomen hevosmäärä oli jo jyrkässä laskussa ja raviurheilu menetti suosiotaan. Vuodesta 1959 myös muiden hevosten on sallittu osallistua ravikilpailuihin Suomessa. Nopeampien lämminveriravurien maahantuonti ja totovedonlyönti loi lajiin uutta ammattimaista vaikutelmaa ja elvytti sen suosiota. Vedonlyöntitulojen kasvu kasvatti vuorostaan kilpailujen määrää, mikä auttoi suomenhevosta vakiinnuttamaan asemansa ravihevosena seuraavina vuosikymmeninä.

Suomenhevoset ovat kilpailleet menestyksekkäästi myös valjakkoajossa. Suomenhevonen on Suomen käytetyin valjakkohevosrotu erityisesti alueellisella ja kansallisella tasolla. Heidi Sindan ajama tamma Jehun Viima kuului Suomen hopeaa saaneeseen yksivaljakkojoukkueeseen vuoden 2002 yksivaljakkoajon maailmanmestaruuksissa Ranskassa. Sindan mukaan rotu hyvätapaisena, keskittymiskykyisenä, työteliäänä, tottelevaisena ja kylmähermoisena soveltuu valjakkoajoon ihanteellisesti. 

Ratsastus
Suomenhevonen on hyvä yleisratsu ja soveltuu erityisesti harraste-, vaellus-, terapia- ja opetushevoseksi. Helsingin ratsupoliisin käyttämistä kymmenestä hevosesta kaksi on nykyisin suomenhevosia, tosin rotua pidetään käyttöön pienehkönä. Suomenhevosia kilpailee monissa ratsastuksen lajeissa, ja vuodesta 1970 lähtien Suomessa on järjestetty ratsastuskilpailuihin erillisiä suomenhevosluokkia, mikä on parantanut rodun suosiota. Vaikka suomenhevonen onkin liian hidas kilpaillakseen kenttäratsastuksessa ja laukkaurheilussa englannintäysiveristen ja muiden urheiluhevosrotujen kanssa, se on kuitenkin hyvin luotettava ratsu maastoratsastuksessa, erityisesti vaikeassa maastossa. Esimerkiksi jatkosodan aikaan armeijan suomenhevosratsut ylittivät kaikki reitillään olleet suot. Rotu soveltuu hyvin myös ratsastusvaellukseen ja matkaratsastukseen: Ritva Lampisen ratsastama tamma Uusi-Helinä pääsi hyväksytysti maaliin ja sijoittui 28:nneksi vuoden 1990 matkaratsastuksen maailmanmestaruuskilpailussa Tukholmassa.

Kouluratsastuksessa suomenhevonen haastaa puoliveriset urheiluhevoset kansalliselle tasolle asti. Alemmilla tasoilla rodulla on etulyöntiasema, koska se pystyy helposti suorittamaan vaadittavat liikkeet ja sen tasaiset liikkeet helpottavat ratsastajan osuutta. Vuonna 2010 suomenhevonen saavutti mitalisijan kansainvälisessä vammaiskouluratsastuskilpailussa. Huipputason kouluratsastuksessa suomenhevosen haittana ovat verrattain pystyjen lapojen rajoittamat vaatimattomat liikkeet. Muutama suomenhevonen on silti pystynyt ansaitsemaan ylläpitonsa kouluratsastuskilpailuvoitoillaan, mikä korkeiden osallistumismaksujen ja vaatimattomien palkintosummien maassa on suoranainen saavutus. Useimmat suomenhevoskouluratsut kilpailevat kansallisella helppo A -tasolla. Jotkut yksilöt ovat kilpailleet vaativaa A:ta vastaavalla Prix de St. George -tasolla.

Esteratsastuksessa suomenhevonen on luotettava ja kohtalaisen kykenevä, ja rodun edustajia kilpailee säännöllisesti jopa 130 cm esteluokissa. Alemmissa luokissa suomenhevoset menestyvät melko hyvin tehokkaan ja puhtaan hyppytyylinsä ansiosta, mutta rodulle tyypillinen laukka-askeleen lyhyys estää menestyksekkään osallistumisen korkeampiin luokkiin. Vuonna 1952 julkaistussa kirjassaan Ratsastuskirja olympiatason kenttäratsastaja Werner Walldén kuvasi suomenhevosta kestäväksi, lannistumattomaksi, keskittymiskykyiseksi ja vähällä toimeen tulevaksi. Walldén piti hyppykykyä rodun parhaana ominaisuutena ratsastuksen kannalta, mutta totesi sen kapasiteetin olevan riittämätön kansainvälisiin kilpailuihin. Suomenhevosten korkeushyppyennätys on ruuna Pokerin 1970-luvulla Kristina Jungfeltin (nyk. Arme) ratsastamana hyppäämä 172 cm.

Suomenhevonen soveltuu rauhallisuutensa, työteliäisyytensä, tottelevaisuutensa, terveytensä ja kestävyytensä ansiosta hyvin ratsastusterapiakäyttöön. Suomenhevonen ei ole niin kookas, että ratsastajan avustaminen maasta käsin olisi hankalaa, mutta sillä on kuitenkin melko laajat liikkeet, jotka stimuloivat potilaan lihaksistoa, aisteja ja tasapainoa. Lisäksi monet suomenhevoset on opetettu ajolle ja ovat näin tottuneet erilaisiin ääniin ja käsittelyyn takaa päin; entiset ravurit eivät myöskään maksa paljon. Suomenhevonen on myös olemukseltaan monille suomalaisille rauhoittava näky.

 Katso myös 
 Luettelo suomalaisista kotieläinroduista

 Lähteet 

Viitteet

 Kirjallisuutta 



Laitamäki, Johanna: Työhevosen merkityksen muutos Suomessa, teoksessa Laari 2009, Suomen maatalousmuseon vuosikirja, s. 33–53. Jyväskylä 2011. ISSN 1796-3990.



 Muuta 
 Eri esittäjiä: Suomenhevonen – kunnon hevonen (2007) (CD-levy, joka sisältää suomenhevosesta ja muista hevosista kertovia lauluja)

Aiheesta muualla

Tietoa rodusta
 Tutustu suomenhevoseen – kattava tietopaketti suomenhevosesta (pdf-tiedosto)
 Yle Elävä arkisto: Suomenhevonen kasvaa ja jalostuu 


Suomenhevosseurat
 Suomenhevosliitto ry
 Suomenpienhevosyhdistys ry
 Suomenratsut ry

Luokka:Suomen kansallissymbolit
*
Luokka:Yleishevoset
Luokka:Raskaat lämminveriset
Luokka:Kevyet kylmäveriset
Luokka:Ravihevosrodut
Luokka:Suomalaiset eläinrodut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit