Geronimo

Geronimo (apachenimeltään Goyaałé myös taivutettu muotoon Goyahkla, "Haukottelija", 16. kesäkuuta 1829 – 17. helmikuuta 1909) oli Chiricahua-apassien merkittävin johtaja. Geronimo ei ollut perinteinen päällikkö, vaan enemmänkin kansansa henkinen ja aatteellinen päämies, jonka päätöksiä muut apassijohtajat arvostivat. 

Geronimo taisteli apassisodissa usealla eri vuosikymmenellä Yhdysvaltain ja Meksikon laajentumista vastaan. Erityisen tunnetuksi hän tuli uskaliaista ryöstöretkistään ja pakomatkoistaan chiricahuain reservaatista Meksikon vuoristoon. Hänen komennossaan toimivat apassiryhmät muodostivat viimeisen merkittävän intiaanijoukon, joka kieltäytyi hyväksymästä Yhdysvaltain hallituksen hallintaoikeutta intiaanien mailla. 4. syyskuuta vuonna 1886 Geronimon oli kuitenkin annettava periksi ja antauduttava kenraali Nelson A. Milesille Skeleton Canyonin alueella Arizonassa.Andersson & Henriksson 2010 s. 283.

Geronimo lähetettiin vankina Floridaan, josta hänet myöhemmin siirrettiin Oklahomaan. Vanhalla iällä hänestä tuli eräänlainen turistinähtävyys: hän esiintyi messuilla ja ansaitsi elantonsa myymällä matkamuistoja ja valokuvia itsestään. Pyynnöistä huolimatta hänen ei kuitenkaan sallittu palata synnyinseudulleen. Geronimo kuoli Oklahomassa keuhkokuumeeseen lähes 80-vuotiaana.

Historia
Goyahklasta tulee Geronimo

Goyahkla syntyi Meksikossa nykyisen Arizonan tai New Mexicon alueella Gila River Valleyssa chiricahuain bedonkohe-heimokuntaan. Eräiden historioitsijoiden mukaan Geronimo muisti väärin oman syntymäaikansa ja vuosi 1823 on Geronimon oikea synnyinvuosi.Utley, Robert M.: Geronimo (2012) Hänen isänsä oli nimeltään Taslishim (The Gray One), joka oli suuren päällikön Mahcon poika. Mahcon kuoleman jälkeen päällikkyys ei siirtynyt Taslishimille vaan Tebokalle, mikä selittää sen, ettei Geronimosta koskaan tullut päällikköä. Eräs toinen päällikkö oli kuitenkin suureksi osaksi perinyt Taslishimin päällikkyyden, ja Teboka yleensä seurasi häntä. Tämä päällikkö tunnettiin tuolloin nimellä Fuerte (esp. "vahva") mutta meksikolaiset antoivat hänelle myöhemmin nimen Mangas Coloradas (Punaiset Hihat). 

Äiti tunnettiin parhaiten espanjalaisella nimellään Juanita.Angio 1982. s. 8. Goyahkla oppi äidiltään jo nuorena espanjan kielen taidon. Isän kuoltua pojan kasvatus jäi äidin harteille.

Geronimo kertoi, että hänellä oli kolme veljeä ja neljä siskoa. Todellisuudessa hänellä oli yksi sisarus, sisko nimeltään Nah-dos-te, joka oli neljä vuotta häntä vanhempi. Muut Geronimon mainitsemat henkilöt olivat hänen serkkujaan, mukaan lukien hänen "suosikkisiskonsa" Ishton.    

Vuonna 1846 Goyahkla meni naimisiin Alope-nimisen tytön kanssa, joka oli lähtöisin chiricahuain nednhi-heimokunnasta. Noin neljä vuotta myöhemmin 400 meksikolaista sotilasta Sonorasta tunkeutui eversti José María Carrascon johdolla Janosin kylään sillä aikaa kun miesväki oli kauppamatkoilla. Sotilaat surmasivat Goyahklan äidin, vaimon ja lapset kostona siitä, että Goyahkla ja hänen joukkonsa ryöstelivät meksikolaisten maatiloja. Seuraavien  vuosien aikana Goyahkla liittyi taisteluun meksikolaisia vastaan ja etsi kostoa perheensä kuolemalle. Juuri meksikolaiset vastustajat antoivat Goyahklalle nimen Geronimo. Syy ei ole selvillä; joidenkin lähteiden mukaan tämä oli meksikolaisten väännös hänen apassinimestään, toiset sanovat Geronimon vihollisten kutsuneen apuun Pyhää Jerónimoa hyökätessään.

Amerikkalaisia ja meksikolaisia vastaan
Geronimon vaiheista 1860-luvun ajalta ei ole kovin paljon luotettavaa tietoa. Meksikolaisia hän vihasi koko elämänsä menetettyään perheensä heidän käsissään.Sweeney 1998. s. 524. Kuitenkin, ennen kuin Geronimo oli tullut amerikkalaisten tietoisuuteen 53-vuotiaana, hän oli jo kolmenkymmenen vuoden ajan tehnyt ryöstöretkiä ja sotinut meksikolaisia vastaan. Silloin tällöin hän oli ryöstellyt myös Amerikan lounaisosissa. Apassien ryöstöretket vaihtelivat tyypillisesti karjan ja muun saaliin varastamisesta tappamiseen, silpomiseen ja uhrien sieppaamiseen. Geronimo harjoitti kaikkia rosvouksen muotoja. Hän päihitti raakuudessaan kaikki toverinsa.    

Amerikkalaisia hän alkoi vihata heidän tunkeutuessa väkisin apassien maille 1850-luvun aikana. Aluksi apassijohtajat Mangas Coloradas ja Cochise suhtautuivat ystävällisesti amerikkalaisiin sotilasosastoihin, mutta molemmat joutuivat valkoisten väkivallan kohteiksi. Kaivosmiehet ruoskivat Coloradasin, ja valkoista rauhanlippua kantanut Cochise yritettiin ampua.Henriksson 1985 s. 94.

Kun Yhdysvaltain sisällissota (1861 - 1865) vei sotilaita idän taistelukentille, tehostuivat apassien hyökkäykset lounaisalueilla. Geronimo osallistui muun muassa apassisolan taisteluun (Battle of Apache Pass) vuonna 1862 Cochisen johtamissa joukoissa.

Reservaattiin
Vuonna 1872 Yhdysvaltain hallitus perusti chiricahua-apasseille Etelä-Arizonaan  reservaatin, jonne myös Geronimo siirtyi. Ratkaisu osoittautui väliaikaiseksi, sillä vuonna 1875 hallitus päätti siirtää chiricahuat julkiselle alueelle San Carlosin reservaattiin taloudellisiin syihin vedoten. Paikka sijaitsi yli 10 000 neliökilometrin laajuisten Valkoisten vuorten (White Mountainsin) alueella, joka oli suurempi kuin muut apassien suojelualueet Lounais-Amerikassa.Brown 1991 s. 393.

Hallituksen nimeämä intiaaniasiamies John Clum sai epäkiitollisen tehtävän johtaa chiricahuain pakkomuuttoa vuonna 1875. Clum oli aiemmin auttanut Eskiminzin-nimisen vangitun aravaipa-apassien johtajan vapauteen ja saavuttanut luottamusta monien apassiryhmien keskuudessa. Clum alkoi myös kehittää apassien omista riveistä kerättyjä poliisivoimia, jotka huolehtivat lain ja järjestyksen ylläpitämisestä. Clumin omat esimiehet suhtautuivat kokeiluun epäluuloisesti, mutta antoivat hänen yrittää.Brown 1991 s. 393.

Edesmenneen apassijohtaja Cochisen poika Taza pyrki säilyttämään rauhanomaiset suhteet amerikkalaisiin isänsä tavoin ja kertoi chiracahuain noudattavan siirtomääräystä. Clum uskoi pystyvänsä apassipoliiseineen hoitamaan intiaanien pakkomuuton ja vaati armeijan ratsuväkeä pysymään loitolla. Lähes puolet chiricahuoista jätti kuitenkin saapumatta uuteen reservaattiin. Kun armeija kiirehti suojelualueelle kootakseen yhteen vastaan hangoittelevat chiricahuat, useimmat näistä pakenivat rajan yli Meksikoon. Pakenijoiden ryhmän kärjessä oli tuolloin 46-vuotias Geronimo.Brown 1991 s. 394.

Pidätys

Geronimo ja hänen leirikuntansa tekivät talven 1876 - 77 aikana lukuisia ryöstöretkiä meksikolaisten asutuksille ja kartuttivat omaisuuttaan suurilla hevos- ja karjalaumoilla. Keväällä Geronimo joukkoineen kuljetti varastetut elikot New Mexicoon ja myi ne valkoisille tilanomistajille. Vastineeksi apassit saivat aseita, saappaita, hattuja ja runsaita määriä viskiä. Asiamies Clum sai saman vuoden keväällä käskyn ottaa mukaansa riittävästi apassipoliiseja ja pidättää Geronimo sekä muut chiricahua-luopiot. Clum hoiti tehtävänsä ja Geronimo joutui sotaoikeuteen. Neljän kuukauden vankeutensa aikana Geronimo kuljetettiin San Carlosiin ja häntä vastaan pidettiin toinen oikeudenkäynti.Brown 1991 s. 394.

Vuonna 1878 intiaaneista koottuja poliisivoimia alettiin kokeilla useissa reservaateissa. Clumin kehittämä apassien oma erillinen tuomioistuinjärjestelmä ei kuitenkaan toiminut kaikkia tyydyttävällä tavalla. Kun apassipoliisit joutuivat ottamaan kiinni oman kansansa jäseniä syntyi intiaanien välillä lisääntyvää erimielisyyttä. Lisäksi Clumin inhimillinen suhtautuminen apasseihin närkästytti amerikkalaisia päättäjiä. Lopputuloksena Yhdysvaltain armeija määrättiin vahtimaan San Carlosin apasseja, joiden huhuttiin suunnittelevan kapinaa.Andersson & Henriksson 2010 s. 279. Clum oli raivoissaan ja yritti saada intiaanivirastoa puolelleen. Hän sai vastaansa Washingtonin sanomalehdistön ja sotaministeriön. Katkeroitunut Clum erosi ja armeijan sotilaat jäivät San Carlosiin.Brown 1991 s. 394.

Levottomuudet jatkuvat
Tyytymättömänä San Carlosissa vallitsevaan tilanteeseen ja paikan kuiviin sääolosuhteisiin Geronimo pakeni ryhmänsä kanssa Sierra Madren vuoristoon vuonna 1878, josta käsin he kävivät karavaanien ja ranchien kimppuun.Andersson & Henriksson 2010 s. 279. Vuotta myöhemmin pakolaiset palasivat takaisin reservaattiin.

Rauhan aikaansaaminen lounaisilla alueilla ei kuitenkaan vielä onnistunut. Kun meksikolaiset joukot surmasivat apassijohtaja Victorion ja hänen 80 soturiaan, levottomuudet rauhoittuivat mutta eivät loppuneet kokonaan. Yksittäiset apassiryhmät tekivät edelleen satunnaisia ryöstöretkiä. Valkoiset uudisasukkaat järjestäytyivät puolisotilaallisiksi miliisivoimiksi ja tekivät omia iskujaan.Andersson & Henriksson 2010 s. 281. Vuonna 1881 Geronimo sai tarpeekseen reservaattielämästä. Hän johti ryhmänsä uudelleen yli rajan ainoana tavoitteenaan päästä Sierra Madren salaiseen piilopaikkaan.

Geronimo ja kenraali Crook
180px|thumb|Kenraali Crook
Yhdysvallat ja Meksiko olivat tehneet sopimuksen, joka salli molempien maiden armeijoiden ylittää valtioiden välisen rajan apasseja takaa-ajettaessa. Yhdysvaltain joukkoja johtavan kenraali George Crookin sotataktiikka tukeutui rauhanomaisiin ratkaisuihin. Hän oli oppinut arvostamaan intiaaneja 1870-luvun sodissa, eikä kannattanut suoraa väkivaltaa. Washingtonin päämajassa vaadittiin kuitenkin laajamittaista sotilasoperaatiota, jossa voimakeinojen käyttö oli täysin luvallista. Crookin oli noudatettava ohjeita. Hän tunkeutui 50 sotilaan kanssa Sierra Madren vuoristoon oppaanaan lähes 200 apassia käsittävä tiedustelijoiden ryhmä, jotka johdattivat Crookin sotilaat Geronimon salaiseen piilopaikkaan.

Apassien leirillä syntyneessä vastarinnassa pakolaiset menettivät noin 20 soturia. Kun taistelun aikaan ryöstöretkellä ollut Geronimo ryhmineen palasi leiriin maaliskuussa 1883 hän sai vartiomiehiltä ilmoituksen, että Crookin sotilaat olivat ottaneet vangeiksi kaikki naiset ja lapset. Geronimo lähetti kaksi soturiaan leiriin valkoisen lipun turvin ja suostui neuvotteluihin kenraalin kanssa. Crook ei halunnut turhaa verenvuodatusta ja onnistui voittamaan neuvottelemalla apassien luottamuksen. Geronimo kertoi halunneensa rauhaa koko ikänsä, mutta häneen San Carlosissa kohdistunut huono kohtelu oli tehnyt ystävällisen kanssakäymisen mahdottomaksi.Brown 1991 s. 406.

Muiden paikalla olleiden apassien antautuessa Geronimo ja Naiche-niminen päällikkö saivat luvan jäädä kokoamaan irrallisia chiricahuain ryhmiä yhteen ja palata myöhemmin San Carlosiin. Geronimo piti lupauksensa ja palasi helmikuussa 1884 San Carlosiin kuljettaen mukanaan suuren lauman varastettua karjaa. Viranomaiset eivät hyväksyneet Geronimon tuliaisia kansalleen vaan karja määrättiin myytäväksi. Tästä saadut tulot palautettiin myöhemmin Meksikon hallitukselle.Brown 1991 s. 407.

Lopullinen antautuminen
Rauha näytti palanneen lounaisille Arizonaan ja New Mexicoon. Kenraali Crook piti silmällä, että hallituksen asiamiehet jakoivat riittävästi muonaa chiricahuoille, ja Geronimo yritti vaurastuttaa maatilaansa. Lehdistö ei kuitenkaan jättänyt Geronimoa rauhaan, vaan kirjoitti hänen julmuudestaan voimakkaasti liioiteltuja tarinoita. Toukokuussa 1885 Geronimo sai kyllikseen itseään koskevista lehtijutuista ja hirttouhkauksista. Hän pakeni reservaatista mukanaan 92 naista ja lasta, 8 poikaa ja 34 miestä ja katkoi lähtiessään San Carlosin lennätinjohdot.Brown 1991 s. 408. Meksikolaiset odottivat Sierra Madren alueella valmiina ampumaan jokaisen pakolaisen, mutta Geronimo vältti tarkkaan joutumasta yhteenottoihin vastapuolen kanssa. Maaliskuussa 1886 Crook tavoitti pakolaiset, mutta sattuneessa välikohtauksessa Geronimo lähimpine miehineen onnistui pakenemaan vielä kerran.Brown 1991 s. 410.
pienoiskuva|Geronimo kolmen soturinsa kanssa 1886.
Kenraali Crook sai ankarat nuhteet Geronimon paon johdosta ja erosi välittömästi. Hänen paikkansa täytti prikaatinkenraali Nelson A. Miles, joka sotaministeriön tukemana lähetti 5000 sotilasta takaa-ajamaan Geronimoa, jonka seuraajat olivat huvenneet 24 soturiin. Ajojahtiin osallistui myös tuhansia Meksikon armeijan sotilaita. Geronimon ryhmä piti pilkkanaan armeijakuntia eksyttäen nämä yhä uudelleen vuoristossa. Noin puolen vuoden pakoilun jälkeen Geronimo antautui syyskuussa 1886. Presidentti Grover Cleveland määräsi hänet hirtettäväksi, mutta ajatus ei saanut asiasta päättävien henkilöiden kannatusta. Geronimon ohella lähes 500 kahlehdittua apassia, joukossa myös kenraali Crookin käyttämiä tiedustelijoita, lähetettiin Fort Marionin vankilaan Floridaan.Waldman 1985 s. 143.

pienoiskuva|Viimeiset kotiseutunsa jättäneet chiricahuat kuljetettiin 1886 sotavankeina junalla ensin Fort Sam Houstoniin Teksasiin ja sitten Fort Marioniin Floridaan. Kuvassa heidät nähdään vartioituina junamatkan tauolla. Eturivissä Naiche (kolmas vasemmalta) ja Geronimo (neljäs vasemmalta). Takarivissä naispuolinen soturi Lozen (kolmas oikealta).
Vankeuteen tuomitut chiricahuat saivat tukea Intiaanien oikeus -nimiseltä yhdistykseltä (Indian Right Association) ja heidät siirrettiin monien poliittisten neuvottelujen jälkeen Alabamaan. Täällä kolmannes vangeista kuoli malariaan tai muihin tauteihin.Waldman 1985 s. 143. Eloonjääneet pakolaiset siirrettiin Oklahomassa olevaan Fort Silliin, josta tuli chiricuoiden lopullinen kotipaikka.

Kauppamies Geronimo
Geronimo omaksui Fort Sillissä uuden roolin kauppamiehenä huomatessaan miten kiinnostuneita ihmiset hänestä olivat. Kaikki halusivat nähdä maailman pahamaineisimman intiaanin ja rahan päälle ymmärtävänä ihmisenä Geronimo hyödynsi kuuluisuuttaan. Hän alkoi myydä nimikirjoituksiaan, jakaa valokuvia itsestään ja tehdä kauppaa valmistamillaan jousilla ja nuolilla. Ihmiset tulivat katsomaan paatunutta murhaajaa suurin joukoin reservaattiin tai rautatieasemille ja olivat valmiit ostamaan kaikkea, mitä tämä oli omistanut tai tehnyt omakätisesti.
pienoiskuva|Paraatissa ratsastivat Little Plume (Mustajalat), Buckskin Charley (Utet), Geronimo (Chiricahuat), Quanah Parker (Comanchet), Hollow Horn Bear (Brulé-siouxit) ja American Horse (Oglala- Siouxit)
Vuonna 1905 Geronimo sai kutsun saapua ratsastamaan presidentti Theodore Rooseveltin virkaanastujaistilaisuuden kunniaksi järjestettävään suureen ulkoilmanäytökseen. Hänelle ojennettiin palkkioksi 171 dollarin suuruinen sekki.Angio 1982. s. 417. Geronimon suosikkiponi lähetettiin Washingtoniin meriteitse hänen itsensä matkustaessa junalla. Paraatissa ratsasti Geronimon lisäksi viisi muuta tunnettua intiaanijohtajaa, joista jokainen oli Geronimon tavoin pukeutunut perinteisiin heimovaatteisiinsa. "Villien ratsastavien intiaanien" takana marssivat Carlislen intiaanikoulun nuoret kadetit univormuissaan. Kun muuan tilaisuuden järjestäjistä kysyi Rooseveltilta, miksi tämä oli kutsunut paikalle Geronimon kaltaisen murhamiehen, hän vastasi: "Haluan antaa ihmisille kunnon shown".

Joitakin vuosia ennen kuolemaansa Geronimo onnistui kertomaan koko elämäkertansa kirjailija S. M. Barrettille, joka kirjoitti tarinasta kirjan. Yhdysvaltain armeija vastusti voimakkaasti muistelmien painattamista. Lopulta kirja kuitenkin julkaistiin vuonna 1906 presidentti Rooseveltin luvalla.Andersson & Henriksson 2010 s. 282.

Vuonna 1909 Geronimo menehtyi keuhkokuumeeseen.Andersson & Henriksson 2010 s. 282.

Geronimon vaimot ja lapset

Vaikka aikakausi oli tehnyt Geronimosta katkeroituneen maittensa puolustajan, säälimättömän tappajan ja leppymättömän valkoisten vihamiehen oli hänellä myös toinen puoli. Hän piti vaimojaan ja lapsiaan suuressa arvossa ja yritti ylläpitää sukunsa yhteenkuuluvuutta kaikin keinoin.Angio 1982. s. xi. Lapset ja vaimot olivat mukana pakomatkoilla ja vankeudessa. Geronimo ehti ottaa useita vaimoja, joista useimmat jakoivat yhteistalouden jonkin toisen vaimon kanssa. Vaimojen määristä on eriävää tietoa, mutta yleisimmän tiedon mukaan heitä oli vähintään yhdeksän, mahdollisesti jopa kaksitoista. Avioliitoista syntyi myös useita lapsia, joista vain harvat selvisivät aikuisikään asti.

 Vaimojen nimet  Avioliiton ajankohta  Lasten nimet  Tietoja vaimojen ja lasten kohtaloista Alope 1846–1850 Kolme lasta, nimiä ei varmistettuBarrett 1995 26. Lapset ja vaimo surmattu 1850 meksikolaisten sotilaiden hyökkäyksessäAngio 1982. s. 391.. Chee-hash-kish 1850–1882 Chappo (poika), Dohn-say (tytär)Angio 1982. s. 47.. Chappo, Geronimon ainoa rintamalla ollut poika, kuoli 1894  Nana-tha-thtith 1851–1855 Yksi lapsi Vaimo ja lapsi surmattiin 1855 meksikolaisten hyökkäyksen yhteydessäAngio 1982. s. 391.. Taz-ays-slath 1870-luvulla Yksi poika She-gha ? –1887 She-gha kuoli 1887Angio 1982. s. 333.. Shtsha-she ? –1882 Mahdollisesti yksi lapsi.Angio 1982. s. 252. Kohtalo avoin. Zi-Yeah 1882–1904Angio 1982. s. 391. Eva (tytär), Fenton (poika) Zi-Yeah kuoli sairauteen 1904, lapsista kumpikaan ei selvinnyt yli 20-vuotiaaksi.Angio 1982. s. 445. Marionetta 1883– ? Little Robe (tytär) Tytär kuoli 1880-luvulla, vaimon kohtalo avoin. Ih-tedda 1885– ? Lenna (tytär), Robert (poika)Angio 1982. s. 342. Lenna ja Robert selvisivät aikuisikään. Ih-tedda kuoli vuonna 1952.Owe 2006 s. 54. Francesca 1880-luvun aikana Ei lapsia Francesca kuoli 1892, eikä häntä tunnustettu yleisesti Geronimon vaimoksi. Sousche (Mary Loto) 1906–1906.Angio 1982. s. 391. Ei lapsia Liitto päättyi nopeaan eroon.Angio 1982. s. 393. Azul (Sunsetso) 1906–1909Angio 1982. s. 397. Ei lapsia Azul liittyi miehensä kuoleman jälkeen mescalero-apasseihin.Angio 1982. s. 391.

Lähteet
Adams, Alexander B: Geronimo: a Biography, Da Capo Press. 1990 .
Anderson, Rani-Henrik ja Henriksson, Markku: "Intiaanit (Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen historia)" Gaudeamus, 2010. 
Barrett, S.M & Geronimo: Geronimo My Life, Dover Publications, 2005  
Brown, Dee: Bury My Heart at Wounded Knee, Vintage Books 1991. 
Debo, Angio: Geronimo: The Man, His Time, His Place, Univ of Oklahoma Press, 1982. 
Henriksson, Markku: Alkuperäiset amerikkalaiset, s. 120-121. Gaudeamus, 1985. 
Ove, Robert: Geronimo's Kids (Elma Dill Russell Spencer Series in the West and Southwest), Texas A & M University Press 2006. 
Sweeney, : Mangas Coloradas: Chief of the Chiricahua Apaches, University of Oklahoma Press, 1998.  
Waldman, Carl: Atlas of the North American Indian, Fact On File Publications, 1985. . 
Worcester, Donald: The Apaches: Eagles of the Southwest Univ of oklah Press, 1992.  259 - 262 

Viitteet

 Aiheesta muualla 



Luokka:Yhdysvaltalaiset intiaanipäälliköt
Luokka:Villin lännen henkilöt
Luokka:Apassit
Luokka:Vuonna 1829 syntyneet
Luokka:Vuonna 1909 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit