Friedrich von Schelling

Friedrich Wilhelm Joseph Schelling, vuodesta 1812 von Schelling (27. tammikuuta 1775 Leonberg, lähellä Stuttgartia, Württembergin herttuakunta, nyk. Baden-Württemberg – 20. elokuuta 1854 Bad Ragaz, Sveitsi) oli saksalainen filosofi. Hän toimi professorina Jenassa, Würtzburgissa ja Berliinissä.

 Suku ja koulutus 
Friedrichin vanhemmat olivat Joseph Friedrich Schelling ja Gottliebin Marie Cleß, joiden toiseksi vanhin lapsi hän oli. Molemmissa suvuissa oli arvostettuja teologeja. Isä oli luterilainen pappi, josta tuli vuonna 1777 itämaisten kielten professori Bebenhausenin teologiseen seminaariin lähellä Tübingeniä. Hänellä oli nuorempi veli, Karl Eberhard (1783–1854), joka opiskeli lääketiedettä ja josta tuli lääkäri ja ylilääkäri Stuttgartiin vuonna 1806. Hän yritti siirtää veljensä luonnonfilosofisia käsitteitä lääketieteeseen ja elämän teoriaan. Vuosina 1783–1784 Schelling kävi Nürtingenin latinakoulua eli pedagogiota ja tunsi viisi vuotta vanhemman Friedrich Hölderlinin. Sen jälkeen Schelling kävi luostarikoulua Bebenhausenissa lähellä Tübingeniä, jossa hänen isänsä toimi kappalaisena ja orientalismin professorina.

Hän oli erittäin lahjakas lapsi, ja oli oppinut klassiset kielet kreikan ja latinan jo kahdeksanvuotiaana. Nopean älyllisen kehityksensä ansiosta hänet hyväksyttiin jo 15-vuotiaana Tübingenin teologiseen seminaariin (Tübinger Stift), kuuluisaan Württembergin alueen evakelis-luterialaisen kirkon pappien viimeistelykouluun, vaikka hän ei ollut vielä saavuttanut 20 vuoden sisäänpääsy-ikää. Hän asui vuosina Stiftissä vuosina 1790–1795, jossa hän jakoi huoneen Georg Wilhelm Friedrich Hegelin ja Friedrich Hölderlinin kanssa, ja heistä tuli hyviä ystäviä.

Schelling opiskeli kirkkoisiä ja antiikin kreikkalaisia ​​filosofeja. Hänen kiinnostuksensa siirtyi vähitellen luterilaisesta teologiasta filosofiaan. Vuonna 1792 hän valmistui maisterin tutkielmallaan nimeltä Antiquissimi de prima malorum humanorum origine philosophematis Genes. III. explicandi tentamen criticum et philosophicum, ja vuonna 1795 hän viimeisteli tohtorinväitöskirjansa nimeltä De Marcione Paulinarum epistolarum emendatore (Marcionista Paavalin kirjeiden parantajana) Gottlob Christian Storrin johdolla.  

Tübingenin nuoret inspiroituivat Ranskan vallankumouksen ajatuksista, ja perinteet hylättyään he kääntyivät pois oppiteologiasta filosofian pariin. Nuorta Schellingiä inspiroivat kuitenkin Immanuel Kantin ajatukset, joka oli nostanut filosofian korkeammalle kriittiselle tasolle, sekä Johann Gottlieb Fichten idealistinen järjestelmä ja 1600-luvun rationalisti Benedictus de Spinozan panteismi. thumb|Friedrich Schelling, kaulassa vuonna 1842 saatu Pour le Mérite -kunniamerkki tieteestä ja taiteistaSchellingin varhaiskautta edustaa myös hänen ja filosofisen kirjailijan Jacob Hermann Obereitin, joka oli tuolloin Fichten huonetoveri, välinen keskustelu kirjeissä ja Fichten päiväkirjassa (1796/1797) vuorovaikutuksesta, pragmaattisesta maailmasta ja Gottfried Leibnizistä.

Vuosina 1795–1797 Schelling toimi yksityisopettajana aatelisperheelle, joka oli antanut poikansa hänen huostaansa näiden opiskellessaan Leipzigissa. Leipzigissä vietetty aika merkitsi ratkaisevaa käännekohtaa Schellingin ajattelussa. Hän kävi yliopistossa fysiikan, kemian ja lääketieteen luennoilla. Hän myönsi, että Fichte, jota hän oli aiemmin kunnioittanut filosofisena esikuvanaan, ei ollut ottanut luontoa riittävästi huomioon filosofisessa järjestelmässään, koska Fichte oli aina pitänyt luontoa vain ihmiskunnalle alisteisena objektina. Schelling sitä vastoin halusi osoittaa, että luonto itsessään osoittaa aktiivista kehitystä kohti henkeä. Tämä luonnonfilosofia, Schellingin ensimmäinen itsenäinen filosofinen saavutus, teki hänet tunnetuksi romantiikan piireissä.

 Filosofia 
19-vuotiaana Schelling kirjoitti ensimmäisen filosofisen teoksensa, Über die Möglichkeit einer Form der Philosophie überhaupt (1795; Filosofian mahdollisuudesta ja muodosta yleensä), jonka hän lähetti Johann Gottlieb Fichtelle, joka antoi niille vahvan hyväksyntänsä. Sitä seurasi teos Vom Ich als Prinzip der Philosophie (Minästä filosofian periaatteena). Molempia teoksia ohjaa yksi perusteema – absoluutti. Tätä absoluuttia ei kuitenkaan voida määritellä Jumalaksi; jokainen persoona on absoluutti absoluuttisena egona. Tämä ego, ikuinen ja ajaton, ymmärretään suorassa intuitiossa, jota aistihavainnoinnin vastaisesti voidaan luonnehtia älylliseksi.

Filosofisesti Schelling yleensä lasketaan postkantilaiseen saksalaiseen idealismiin muun muassa Johann Gottlieb Fichten, Karl Leonhard Reinholdin ja Georg Wilhelm Friedrich Hegelin kanssa. Schelling tunsi henkilökohtaisesti ja vaihtoi ajatuksia monien aikalaistensa filosofien kanssa, kuten Fichte, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Johann Wolfgang von Goethe ja Friedrich Hölderlin. On selvää, että fichteläinen idealismi on vaikuttanut Schellingin filosofiaan keskeisesti, ja Schelling tekikin nimeä nuorena julkaisemassaan teoksessa Über die Möglichkeit einer Form der Philosophie überhaupt (1794), jossa hän käsittelee lähinnä idealistista filosofiaa, ja joka sai itse Fichteltä tunnustusta. Kuitenkin Schellingin filosofia sisältää piirteitä, joita ei löydy Fichteltä, kuten luonnonfilosofia, panteismi ja myöhemmin taiteen nostaminen erääksi filosofian keskeiseksi aiheeksi.
pienoiskuva|Friedrich von Schelling, Hermann Biowin dagerrotypia 1848
Schelling koki, että filosofian oli tarkasteltava ihmisen ja maailman (luonnon) välistä vuorovaikutusta, toisin sanoen tietoisuutta tai maailman kokemista, sekä subjektista käsin fichteläisellä metodologialla, että sen aikaisen tieteen metodologialla objektiivisesta maailmasta käsin. Koska idealistit kehittäessään kantilaista filosofiaa kyseenalaistavat Kantin ”olion sinänsä” (die Dinge an sich) ja käsittelevät tietoisuutta tuotteliaana toimintana (produktive Tätigkeit, jonkinlainen Friedrich Hölderlin-tyyppinen ”Seynia” muistuttava ilmiö), on tämän vaikutus nähtävissä monissa myöhemmissä eurooppalaisissa filosofisissa suuntauksissa.

Schellingin ajattelussa ilmeni eri kehitysasteita. Teoksessaan Ideen zu einer Philosophie der Natur (1797) hän esitti panteistista luonnonfilosofiaa. Myöhemmin hän asettui (Darstellung meines Systems, ym.) Spinozaa lähentelevälle niin sanotun identiteettifilosofian kannalle, jonka mukaan henki ja luonto ovat identtiset jumalallisessa kaikkiyhteydessä. Lopulta hän päätyi (Philosophie und Religion, Philosophische Untersuchungen über das Wesen der menschlichen Freiheit ym.) mystillis-uskonnolliseen mietiskelyyn.

 Tieteellinen ura 

 Jenan yliopisto 
pienoiskuva|Friedrich Wilhelm Schelling n. 1800, mustavalkoinen kuva Christian Friedrich Tieckin öljyvärimaalauksesta 
Vuonna 1798 Schelling kutsuttiin 23-vuotiaana filosofian professoriksi Jenan yliopistoon, Saksan tuolloiseen akateemiseen keskukseen, jossa kokoontui monia aikansa eturivin älykköjä. Nimitystä oli puoltanut hänen luonnonfilosofiaa käsittelevistä kirjoituksistaan kiinnostunut J. W. Goethe. 

Tänä aikana Schelling oli erittäin tuottelias ja julkaisi nopeasti useita luonnonfilosofiaa käsitteleviä teoksia. Schellingin haluna oli, kuten hänen kuuluisa teoksensa System des transzendentalen Idealismus (1800; Transsendentaalisen idealismin järjestelmä) osoittaa, yhdistää luontokäsityksensä Johann Gottlieb Fichten filosofiaan, joka otti lähtökohdakseen egon. Schelling näki, että taide toimii välittäjänä luonnon ja fyysisen sfäärin välillä siinä mielessä, että taiteellisessa luomisessa luonnollinen (tai tiedostamaton) ja henkinen (tai tietoinen) tuotos yhdistyvät. Luonnollisuuden ja hengellisyyden selitetään nousevan alkuperäisestä välinpitämättömyyden tilasta, jossa ne olivat uppoutuneet vielä kehittymättömään Absoluuttiin, ja nousevan yhä korkeampien askelmien kautta. Fichte ei kuitenkaan tunnustanut tätä käsitettä, ja nämä kaksi kirjailijaa hyökkäsivät toisiaan vastaan ​​erittäin jyrkästi intensiivisessä kirjeenvaihdossa.

Schelling vieraili säännöllisesti professori August Wilhelm Schlegelin ja tämän vaimon Caroline Schlegelin kotona. Jenassa vietetty aika oli Schellingille tärkeä myös henkilökohtaisesta näkökulmasta: siellä hän tutustui Caroline Schlegeliin, joka oli yksi saksalaisen romantiikan lahjakkaimmista naisista, ja meni naimisiin tämän kanssa vuonna 1803. Avioliittoa seuranneet epämiellyttävät juonittelut ja kiista Fichten kanssa saivat Schellingin lähtemään Jenasta, ja hän otti vastaan ​​​​viran uudesta Würzburgin yliopistosta.

 Würtzburgin yliopisto 1803–1806 
Aluksi Schelling luennoi vastaperustetussa Würzbugin yliopistossa identiteettifilosofiasta, jota hän kehitti viimeisinä vuosinaan Jenassa ja jossa hän yritti osoittaa, että kaikissa olennoissa absoluutti ilmaisee itsensä suoraan subjektiivisen ja objektiivisen ykseytenä. Juuri tästä asiasta G.W.F. Hegel aloitti Schellingin kritiikin. Hegel oli aluksi asettunut Schellingin puolelle Schellingin ja Fichten välisessä erimielisyydessä, ja heidän välillään näytti vallitsevan täydellinen yksimielisyys vuonna 1802, kun he toimittivat yhdessä Kritisches Journal der Philosophie -lehteä. Seuraavina vuosina Hegelin filosofinen ajattelu alkoi kuitenkin etääntyä merkittävästi Schellingin ajattelusta, ja hänen teoksensa Phänomenologie des Geistes (1807; Mielen fenomenologia) sisälsi voimakkaita syytöksiä Schellingin järjestelmää vastaan. Schellingin määritelmään absoluutista subjektiivisen ja objektiivisen erottelemattomana ykseytenä Hegel vastasi, että tällainen absoluutti on verrattavissa yöhön, "jossa kaikki lehmät ovat mustia" [pimeässä kaikki kissat ovat mustia]. Sitä paitsi Schelling ei ollut koskaan nimenomaisesti osoittanut, miten Absoluuttiin voi nousta; hän oli aloittanut tästä Absoluutista ikään kuin se olisi "ammuttu pistoolilla". 

Kritiikki iski Schellingiin raskaasti. Heidän Tübingenin seminaarissa opiskelleensa asti jatkunut ystävyys Hegelin kanssa päättyi. Schelling, jota oli pidetty aikansa johtavana filosofina Hegelin Phänomenologie des Geistesin julkaisuun asti, joutui taka-alalle. Tilanne sai Schellingin vetäytymään julkisesta elämästä.

 München 
Vuosina 1806–1841 hän asui Münchenissä, johon hänet nimitettiin vuonna 1806 Kuninkaallisen Taideakatemian (Akademie der Bildenden Künste München) pääsihteeriksi ja vuonna 1812 hänet aateloitiin. Vuosina 1820–1827 hän luennoi Erlangenin yliopistossa. Puoliso ja työtoveri Carolinen kuolema vuonna 1809 johti hänet kirjoittamaan filosofisen teoksen kuolemattomuudesta Clara. Oder Über den Zusammenhang der Natur- mit der Geisterwelt (1810). Vuonna 1812 Schelling meni naimisiin Pauline Gotterin kanssa. Avioliitto oli harmoninen, mutta suuri intohimo, jota Schelling oli tuntenut Carolinea kohtaan, oli ainutlaatuista. 

Münchenin-vuosinaan Schelling yritti vakiinnuttaa filosofista työtään uudella tavalla ja teki tarkistuksen, jonka Hegelin kritiikki käynnisti. Schelling kyseenalaisti kaikki idealistiset spekulaatiot, jotka perustuivat oletukseen, että maailma esittäytyy rationaalisena kosmoksena. Eikö ole olemassa myös irrationaalisia asioita, hän kysyi, ja eikö paha ole maailman hallitseva voima? Teoksessaan Philosophische Untersuchungen über das Wesener menschlichen Freiheit (1809; Ihmisen vapaudesta) Schelling julisti, että ihmisen vapaus on todellista vapautta vain, jos se on vapautta hyvään ja pahaan. Tämän vapauden mahdollisuus perustuu kahteen periaatteeseen, jotka vaikuttavat kaikessa elävässä: toinen on pimeä alkukantainen perusta, joka ilmenee lihallisena haluna ja impulssina, ja toinen on selkeä järki, joka hallitsee muovaavana voimana. Ihmiskunta on kuitenkin asettanut impulssien pimeän kerroksen, jonka oli tarkoitus palvella älyä vain voimanlähteenä, älyn yläpuolelle ja siten alistanut älyn impulsseille, jotka nyt hallitsevat ihmistä. Tämä oikean järjestyksen kääntyminen nurinpäin on Raamatussa armosta lankeemuksena tunnettu tapahtuma, jonka kautta pahuus tuli maailmaan. Mutta Jumala kumoaa tämän ihmiskunnan vääristymän, kun hän tulee ihmiseksi Kristuksessa ja siten palauttaa alkuperäisen järjestyksen.

 Berliini 
pienoiskuva|Friedrich Wilhelm Joseph von Schellingin kunniaksi Berliinissä tehty mitali, Christoph Carl Pfeuffer 1842
Friedrich von Schellingin nimitys filosofian profesoriksi Hegelin seuraajaksi Berliinin yliopistoon vuonna 1841 antoi hänelle jälleen tilaisuuden herättää yleisön kiinnostusta hänen käsityksiään kohtaan. Preussin silloinen kuningas Fredrik Vilhelm IV, toivoi, että Schelling taistelee niin kutsuttua hegeliläisyyden lohikäärmeen siementä vastaan ​​Berliinissä, jossa Hegel oli työskennellyt kuolemaansa asti vuonna 1831. 

Schellingin ensimmäinen luento Berliinissä osoitti hänen itsetietoisuutensa. Preussin salaneuvokseksi ja Berliinin tiedeakatemian jäseneksi nimitetty Schelling julisti, että hän oli nuoruudessaan avannut uuden sivun filosofian historiassa ja että nyt kypsyneenä hän halusi kääntää tämän sivun ja aloittaa jälleen uuden. Hänen yleisössään olivat sellaiset merkkihenkilöt kuten Friedrich Engels, Søren Kierkegaard, Jacob Burckhardt, Alexander von Humbolt, Leopold von Ranke ja Mihail Bakunin. 

Schellingillä ei kuitenkaan ollut suurta menestystä Berliinissä. Vastustaja plagioi hänen luentojaan ja halusi esittää Schellingin positiivisen filosofian, joka nyt vihdoin paljastui näissä luennoissa, yleisön tarkasteltavaksi. Schelling nosti oikeusjutun, mutta hävisi jutun. Toisen lähteen mukaan Schellingin näennäinen menestys terävöitti hänen vanhan vihollisensa, Heidelbergin yliopiston teologian professori H. E. G. Pauluksen vihamielisyyttä (August von Schlegelin appi), mikä johti ilmestysfilosofiaa käsittelevien luentojen sanatarkan selostuksen salaiseen julkaisemiseen. Koska Schelling ei onnistunut saamaan laillista tuomiota ja tukahduttamaan tätä piratismia. Toisten tietojen mukaan joidenkin ilmestysfilosofiaa käsittelevien luentojen transkriptiot julkaistiin ilman Schellingin suostumusta, ja niitä kritisoi ankarasti hänen vihollisensa Heinrich Eberhard Gottlob Paulus, joka oli asunut samassa rakennuksessa Würzburgissa. Pauluksen transkriptio on edelleen yleinen ja usein käytetty laitos Schellingin ilmestysfilosofiasta.Friedrich Wilhelm Joseph Schelling: Philosophie der Offenbarung. 1841/42 . (toim.) Manfred Frank. Suhrkamp, Frankfurt am Main 1977. Luentokäsikirjoituksesta on kuitenkin nyt myös olemassa painos: F. W. J. Schelling: Urfassung der Philosophie der Offenbarung. (toim.) Walter E. Ehrhardt. Meiner, Hamburg 1992. Schelling erosi yliopistosta ja lopetti luennoinnin vuonna 1845. 

Vapautta käsittelevässä teoksessa kehitetty kanta muodostaa perustan Schellingin myöhemmälle filosofialle, joka kattaa ajanjakson vuodesta 1810 hänen kuolemaansa asti. Tämä ajanjakso tunnetaan vain julkaisemattoman teoksen Die Weltalter (kirjoitettu 1811; Maailman aikakaudet) luonnoksesta ja hänen myöhempien luentojensa käsikirjoituksista. Die Weltalterissa Schelling halusi kertoa Jumalan historian. Jumala, joka alun perin on uppoutunut hiljaiseen kaipaukseen, löytää itsensä näkemällä itsessään ideoita, joiden kautta hänestä tulee tietoinen itsestään. Tämä itsetietoisuus, joka on identtinen vapauden kanssa, antaa Jumalalle mahdollisuuden projisoida nämä ideat itsestään – eli luoda maailman.

 Henkilö ja merkitys 
Friedrich von Schellingiä kuvaillaan tanakkarakenteiseksi mieheksi, ja myönteisten arvioiden mukaan hänen korkea otsansa ja säihkyvät silmänsä olivat vaikuttavia. Hänen filosofiansa vastustajat, kuten Hegelin oppilas Karl Rosenkranz, puhuivat kuitenkin terävästä ja läpitunkevasta katseesta. Hänen luonteensa oli tasapainoton. Schellingiä on kuvattu ylpeällä tavallaan hermostuneeksi, arvaamattomaksi ja erittäin herkäksi. Erityisen silmiinpistävää oli hänen horjumaton tietoisuutensa siitä, että hänen tehtävänään oli saattaa filosofia lopulliseen päätökseen.

Schellingiltä evättiin suuri filosofinen vaikutusvalta. Filosofista tilannetta tuolloin eivät määrittäneet Schellingin harvat oppilaat, vaan hegeliläiset. Oikeistolaiset hegeliläiset miehittivät kaikki filosofian professorin oppituolit ja jatkoivat Hegelin järjestelmän perinnettä. Vasemmistolaiset hegeliläiset selittivät, että jopa Hegelin järjestelmän keskeyttämiseksi Hegelin filosofian analyysi oli välttämätöntä. Näin ollen saksalaisen idealismin kehitystä jäljitettäessä varhainen ja keskiaikainen Schelling – eli se Schelling, joka laati luonnonfilosofian ja identiteetin filosofian – on sijoitettu Fichten egosta lähteneen idealismin ja Hegelin absoluuttisen hengen järjestelmän väliin.

Friedrich von Schellingin itsenäisyys ja merkitys filosofialle tunnustetaan vasta nyt, ja vieläpä eksistentiaalisen filosofian ja filosofisen antropologian yhteydessä, jotka pitävät itseään absoluuttisen järjen filosofian vastakohtina. Loppukauden Schelling osoittautuu nyt ensimmäiseksi ajattelijaksi, joka valaisi Hegelin filosofiaa kriittisesti. Erityisesti Schellingin oivallus siitä, että ihmiskuntaa määrää paitsi järki, myös synkät luonnolliset impulssit, arvostetaan nyt myönteisenä yrityksenä ymmärtää ihmisyyden todellisuutta syvällisemmällä tasolla kuin mitä Hegel saavutti.

 Avioliitot ja lapset 
vasen|pienoiskuva|245x245px|Puoiiso ja työtoveri Caroline Schelling, Johann Friedrich August Tischbein 1798
Friedrich Schelling meni naimisiin 26. kesäkuuta 1803 Murrhardtissa häntä 12 vuotta vanhemman Caroline Schlegel Böhmer Michaeliksen (1763–1809) kanssa. Heidät vihki Friedrichin isä. Caroline oli Schellingin isän entisen opettajan, Göttingenin yliopiston orientalisti Johann David Michaeliksen (1717–1791) tytär ja August Wilhelm von Schlegelin aiempi puoliso. Caroline oli oppinut ja karismaattinen intellektuelli sekä kirjailija, he olivat keskenään työtovereita. Useimmat kirja-arviot teki Caroline Schelling. Hän kuoli äkillisesti lavantautiin 46-vuotiaana 7. syyskuuta 1809 Maulbronnissa.
pienoiskuva|200x200px|Caroline Schellingin muisto-obeliski Maulbronnin luostarisssa, jossa on kirjoitus: „Ruhe sanft, du fromme Seele, bis zur ewigen Wiedervereinigung. Gott, vor dem du bist, lohne in dir die Liebe und Treue, die stärker ist als der Tod.“
Surun murtama Schelling kirjoitti kokemastaan menetyksestä filosofisia meditatio mortis ja lohdutusesseitä, joissa hän yritti tuoda esille surunsa valtavuuden. Jacobin kanssa käydyn kitkerän poleemisen kirjeenvaihdon vuosina 1811–1812 jälkeen hänen tähän asti tuottelias julkaisemisensa loppui. 

Kesäkuussa 1812 Schelling meni Gothassa naimisiin 26-vuotiaan Pauline Gotterin (1786–1854) kanssa, joka oli näytelmäkirjailija, salaneuvos ja arkistonhoitaja Friedrich Wilhelm Gotterin ja Louise Stiegen tytär. Äiti Louise oli Caroline Schellingin läheinen ystävätär ja isä oli tuntenut Goethen koko ikänsä.

Heille syntyi viisi lasta:

 Paul Heinrich Joseph (1813–1889), opiskeli lakia, Erlangenin yliopiston professori
 Karl Friedrich August (1815–1863), opiskeli teologiaa, kirkkoherra; toimitti isänsä kootut teokset 
 Clara (1818–1857), avioitui oikeus- ja keskiajan historioitsija Georg Waitzin kanssa 
 Julie Friederike Wilhelmine (1821–1885), avioitui Preussin hallituksen virkamies Hermann von Eichhorn vanhemman kanssa, 
 Ludwig Hermann (1824–1908), juristi, Preussin oikeus- ja valtioministeri

pienoiskuva|Schellingin hauta Bad Ragazissa Sveitsissä, kuvanveistäjä Georg Friedrich Ziebland 1855

 Kuolema 
Friedrich von Schelling vietti kesän 1854 kylpylähoidoissa Bad Ragazissa Sveitsissä, jossa hän kuoli 79-vuotiaana 20. elokuuta 1854.

Georg Friedrich Zieblandin vuonna 1855 veistämä hautamuistomerkki sijaitsee myös Bad Ragazissa. Schellingiä oppilaidensa joukossa kuvaavan korkokuvan alla on kaiverrettuna teksti: „Dem ersten Denker Deutschlands“. Maximilian II. von Bayern „setzte seinem geliebten Lehrer dieses Denkmal“ ("Saksan ensimmäiselle ajattelijalle." Baijerin Maksimilian II "pystytti tämän muistomerkin rakkaalle opettajalleen".)

Hänen poikansa aloitti hänen koottujen kirjoitustensa julkaisemisen neljällä Berliinin luentoihin perustuvalla osalla: osa i. Johdatus mytologian filosofiaan (1856); ii. Mytologian filosofia (1857); iii. ja iv. Ilmestysfilosofia (1858) alkuperäisnimeltään Philosophische Einleitung in die Philosophie der Mythologie oder Darstellung der reinrationalen Philosophie.

 Teoksia 
 Über die Möglichkeit einer Form der Philosophie überhaupt ("Filosofian absoluuttisen muodon mahdollisuudesta", 1794)
 Vom Ich als Princip der Philosophie oder über das Unbedingte im menschlichen Wissen ("Minästä filosofian prinsiippinä, tai ehdottomuudesta inhimillisessä tiedossa", 1795)
 Philosophische Briefe über die Dogmatismus und Kritizismus ("Filosofisia kirjeitä dogmatismista ja kritisismistä", 1795)
 Abhandlung zur Erläuterung des Idealismus der Wissenschaftslehre ("Tutkielmia tiedeopin idealismin selvittämiseksi", 1796/1797)
 Ideen zu einer Philosophie der Natur als Einleitung in das Studium dieser Wissenschaft ("Ideoita luonnonfilosofiaksi: tämän tieteen tutkimuksen johdannoksi ", 1797)
 Von der Weltseele ("Maailmansielusta", 1798)
 Erster Entwurf eines Systems der Naturphilosophie ("Luonnonfilosofian järjestelmän ensimmäinen suunnitelma", 1799)
 System des transcendentalen Idealismus ("Transsendentaalisen idealismin järjestelmä", 1800)
 Über den wahren Begriff der Naturphilosophie und die richtige Art, ihre Probleme zu lösen ("Luonnonfilosofian todellisesta ideasta ja oikea tapa ratkaista sen ongelmat", 1801)
 Darstellung meines Systems der Philosophie ("Filosofisen järjestelmäni esitys", 1801)
 Fernere Darstellungen aus dem System der Philosophie ("Lisää filosofisen järjestelmän esitystä", 1802) 
 Bruno oder über das göttliche und natürliche Prinzip der Dinge ("Bruno, tai asioiden luonnollisesta ja jumalallisesta prinsiipistä", 1802)
 Philosophie der Kunst ("Taiteen filosofia", luento, 1802/1803)
 System der gesamten Philosophie und der Naturphilosophie insbesondere ("Koko filosofian järjestelmä ja luonnonfilosofian erityisesti", 1804)
 Philosophie und Religion ("Filosofia ja uskonto", 1804)
 Vorlesungen über die Methode des akademischen Studiums ("Luentoja akateemisen tutkimuksen menetelmästä", 1804)
 Aphorismen zur Einleitung in die Naturphilosophie ("Aforismeja luonnonfilosofian johdannoksi", 1806)
 Aphorismen über die Naturphilosophie ("Aforismeja luonnonfilosofiasta", 1806)
 Über das Verhältnis der bildenden Künste zur Natur ("Kuvaamataiteiden suhteesta luontoon", 1807)
 Philosophische Untersuchungen über das Wesen der menschlichen Freiheit ("Filosofisia tutkimuksia inhimillisen vapauden luonnosta", 1809)
 Briefwechsel mit Eschenmayer ("Kirjeenvaihto Eschenmayerin kanssa", 1810)
 Stuttgarter Privatvorlesungen ("Stuttgartin yksityisluennot", 1810)
 Weltalter ("Maailmanajat", 1811–1815)
 Über die Gottheiten von Samothrake ("Samothraakian jumaluuksista", 1815)
 Initia Philosophiae Universae ("Universaalifilosofian alku", 1820–1821)
 Über die Nature der Philosophie als Wissenschaft ("Filosofian luonteesta tieteenä", 1821)
 Zur Geschichte der neueren Philosophie ("Uudemman filosofian historiasta", 1827)
 System der Weltalter ("Maailmanaikojen järjestelmä", 1827–1828)
 Einleitung in die Philosophie ("Johdanto filosofiaan", 1830)
 Grundlegung der positiven Philosophie ("Positiivisen filosofian perusteet", 1832–1833)
 Zur Geschichte der neueren Philosophie ("Nykyaikaisen filosofian historia", todennäköisesti 1833–1834)
 Philosophie der Offenbarung ("Ilmoituksen filosofia", luento, Berliini 1841–1842)
 Philosophie der Mythologie ("Mytologian filosofia", luento, Berliini 1842)
 Philosophische Einleitung in die Philosophie der Mythologie oder Darstellung der reinrationalen Philosophie ("Filosofinen johdanto mytologian filosofiaan, tai puhtaan rationaalisen filosofian esitys", 1847–1852)

 Kirjallisuutta 

  Teokseen on suomennettu 14 Schellingin kirjettä Hegelille ja 11 Hegelin kirjettä Schellingille.

 Aiheesta muualla 



 Lähteet 

Luokka:Saksalaiset filosofit
Luokka:Humboldt-yliopiston professorit
Luokka:Akateemikot
Luokka:Saksalaiset professorit
Luokka:Vuonna 1775 syntyneet
Luokka:Vuonna 1854 kuolleet