Edvard III

Edvard III (13. marraskuuta 1312 Windsorin linna – 21. kesäkuuta 1377 Richmond upon Thames) oli Englannin kuningas vuosina 1327–1377. Hän oli edellisen kuninkaan Edvard II:n poika ja yksi Englannin menestyksekkäimmistä keskiaikaisista hallitsijoista. Hänen pitkäaikainen pyrkimyksensä oli saada haltuunsa Ranskan valtaistuin. 

Edvardista tuli kuningas jo 14-vuotiaana isänsä murhan jälkeen ja hän hallitsi maata 50 vuotta. Hänen edeltäjistään vain Henrik III oli hallinnut yhtä kauan ja vei yli 400 vuotta Edvardin kuolemasta ennen kuin maan monarkki seuraavan kerran ylsi samaan määrään hallitusvuosia.


 Suku 
Edvard III syntyi Windsorin linnassa ja tästä syystä hänestä on käytetty myös nimitystä Edvard of Windsor. Hänet kruunattiin 14-vuotiaana 1. helmikuuta 1327 – hänen isänsä Edvard II oli syrjäytetty tammikuussa. 

 Avioliitto ja jälkeläiset 
Edvard III avioitui 24. tammikuuta 1328 Yorkin tuomiokirkossa flaamilais-ranskalaisen Hainaut'n kreivi Villemin ja Jeanne de Valois'n tyttären Philippa de Hainault'n kanssa. Philippa kruunattiin Englannin kuningattareksi 18. helmikuuta 1330. Heidän neljäkymmentä vuotta kestänyt avioliittonsa oli onnellinen ja kuningatar Philippa osallistu puolisonsa sotaretkille Skotlannissa vuonna 1333 ja Flanderissa vuosina 1338–1340 sekä toimi tämän sijaishallitsijana Satavuotisen sodan aikana vuonna 1346, jolloin hän kokosi ratsujoukot Neville's Crossin taisteluun 17. lokakuuta 1346. 

Edvardille ja Philippalle syntyi kolmetoista lasta, joista kahdeksan eli aikuiseksi asti:

 Edward, Musta prinssi (15. kesäkuuta 1330 – 8. kesäkuuta 1376), maineikas sotilasjohtaja, avioitui serkkunsa Kentin kreivitär Joanin kanssa. Heillä oli jälkeläisiä, kuten Englannin kuningas Rikhard II.
 Isabella (16. kesäkuuta 1332 – huhtikuu 1379 tai 17. kesäkuuta/5. lokakuuta 1382), avioitui Bedfordin jaarli Enguerrand VII de Coucyn kanssa. Heillä oli jälkeläisiä.
 Joan (19. joulukuuta 1333 tai 28. tammikuuta 1334 – 2. syyskuuta 1348), kihlattiin Kastilian kuningas Pedron kanssa, mutta kuoli ruttoon ennen avioliittoa. Kaksi Pedron tytärtä avioituivat Joanin nuorempien veljien Johnin ja Edmundin kanssa.
 William of Hatfield (joulukuu 1336), kuoli pian syntymänsä jälkeen
 Lionel, Clarencen herttua (29. marraskuuta 1338 – 7. lokakuuta 1368), avioitui (1) Ulsterin kreivitär Elizabeth de Burghin kanssa. Avioitui (2) Montferratin markiisitar Violante Viscontin kanssa. Heillä oli jälkeläisiä.
 John of Ghent, Lancasterin herttua (6. maaliskuuta 1340 – 3. helmikuuta 1399), avioitui (1) Blanche of Lancasterin kanssa, joka oli kuningaskunnan vaikutusvaltaisimman ja rikkaimman suvun jäsen. Avioitui (2) Kastilian infanta Constancen kanssa. Naimisissa (3) entisen rakastajattarensa Katherine Swynfordin kanssa. Hänellä oli jälkeläisiä: Englannin kuningas Henrik IV ja Beaufortin herttuat.
 Edmund Langley, Yorkin herttua (5. kesäkuuta 1341 – 1. elokuuta 1402), avioitui (1) Kastilian infanta Isabellan kanssa ja (2) pikkuserkkunsa Joan Hollandin kanssa. Hänellä oli jälkeläisiä.
 Blanche (maaliskuu 1342), kuoli pian syntymänsä jälkeen
 Mary (10. lokakuuta 1344 – syyskuu 1361), avioitui Bretagnen herttua Jean IV:n kanssa. Ei jälkeläisiä.
 Margaret (20. heinäkuuta 1346 –1. lokakuuta/25. joulukuuta 1361), avioitui Pembroken jaarli John Hastingsin kanssa. Ei jälkeläisiä.
 Thomas (kesä 1347 – syyskuu 1348), kuoli yksivuotiaana ruttoon
 William of Windsor (ennen 24. kesäkuuta 1348 – ennen 5. syyskuuta 1348), kuoli alle puolivuotiaana
 Thomas, Gloucesterin herttua (7. tammikuuta 1355 – 8./9. syyskuuta 1397), avioitui Eleanor de Bohunin, Herefordin jaarli Humphrey de Bohunin perijättären kanssa. Heillä oli jälkeläisiä.

 Ranskan kruununperimys 
Vuonna 1328 hänen setänsä, Ranskan kuningas Kaarle IV kuoli ilman miespuolisia perillisiä. Myös Kaarlen vanhemmat veljet Ludvig X ja Filip V olivat kuolleet ilman miespuolisia jälkeläisiä. Kaarlen sisar Isabella de France oli Edvardin äiti, mitä kautta Edvard oli Filip IV:n miespuolisista jälkeläisistä vanhin elossa oleva ja nuoremman veljensä, Cornwallin herttua John of Elthamin ohella ainoa ja siten mahdollinen Ranskan kruununperijä.

Koska Edvard oli kuninkaaksi tullessaan vielä alaikäinen, valtaa pitivät hänen äitinsä kuningatar Isabella ja tämän rakastaja Marchin jaarli Roger Mortimer. Vuonna 1330 17-vuotias Edvard otti hallinnon käsiinsä ja syrjäytti Mortimerin, joka teloitettiin. Hänen äidilleen Isabellalle annettiin runsas eläke sillä ehdolla, että tämä luopuu vallasta ja siirtyy pois julkisuudesta.

Edvard III aikakaudella sota Skotlantia vastaan jatkui, mutta ulkopolitiikassa painopiste vaihtui Skotlannista haluun anastaa Ranskan kruunu.

 Sota Skotlantia vastaan 

Edvardin ensimmäinen sotilaallinen voitto oli Halidon Hillin taistelu vuonna 1333, jossa hän löi skotlantilaiset perusteellisesti maan kruununtavoittelijan Edvard Balliolin avustuksella. Edvardin hallintokauden viimeinen suuri taistelu Skotlantia vastaan oli Neville's Crossin taistelu 17. lokakuuta 1346, jossa Robert Brucen poika Skotlannin kuningas David II vangittiin.

 Satavuotinen sota 

Ranskalaiset aateliset eivät hyväksyneet Edvardin vaatimuksia Ranskan kruunusta vedoten muun muassa saalilaiseen lakiin, jonka mukaan kuninkaallinen perimys ei voisi kulkea äidin suvun kautta (kuten Edvardilla Isabellan tai kuningatar Johanna II:n kautta). Ranskalaiset asettivat vuonna 1328 uudeksi kuninkaaksi Edvardin serkun Filip VI:n, joka oli Filip IV Kauniin veljen Kaarlen poika. Edvardin päätarkoituksena oli varmistaa oikeutensa maihinsa Akvitanian herttuana. Vaatimuksia Ranskan kruunuun käytettiin ennemminkin sodan poliittisena oikeutuksena, joka unohdettiin aina kun tilanne sitä edellytti.

Edvard oli valmis suuriinkin uhrauksiin voittaakseen sodan. Hän hankki siihen rahoituksen firenzeläisistä Bardin ja Peruzzin kauppahuoneista ja antoi näille pantiksi villakaupan monopolin. Lopulta Edvardin velka oli 1,5 miljoonaa floriinia, joka vastasi viittä tonnia kultaa. Velka jäi maksamatta ja kauppahuoneet tekivät konkurssin.

Edvard teki heinäkuussa 1337 liiton Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan Ludvig IV:n kanssa, julisti sodan Filip VI:lle ja myöhemmin julisti itsensä Gentissä 26. tammikuuta 1340 Ranskan kuninkaaksi. Tämä välienselvittely tultiin myöhemmin tuntemaan nimellä satavuotinen sota, joka jatkui välillä kiihkeämmin, välillä rauhallisemmin vaihein aina 1450-luvulle asti. Sota ei alkanut Edvardin kannalta kovin hyvin, hän joutui lainaamaan suuria rahasummia rahoittaakseen liittonsa keisarin kanssa ja sai rahoittajansa konkurssin partaalle. Vuonna 1346 Edvard kuitenkin löi ranskalaiset Crécyn taistelussa, jossa hänen rinnallaan oli hänen 16-vuotias vanhin poikansa, Edward Musta prinssi. Englannin voitto miesylivoimaista Ranskaa vastaan perustui tehokkaaseen pitkäjousen käyttöön. Pitkällisten taisteluiden jälkeen sodan tämä vaihe päättyi englantilaisten voittoon, kun he onnistuivat valtaamaan Calaisin, josta tuli englantilaisten maihinnousupaikka Ranskaan.

Edward Musta prinssi johti Englannin voittoisaa armeijaa Poitiers'n taistelussa vuonna 1356. Satavuotisen sodan ensimmäinen vaihe päättyi vuonna 1360 Brétignyn rauhaan, jonka myötä Englannin vaikutusvalta Ranskassa saavutti huippunsa. Ranska joutui myös maksamaan kolmen miljoonan kruunun lunnaat vangitun kuningas Juhana II:n vapauttamisesta.

Englantilaisten voitot kuitattiin, voitot ja tappiot seurasivat puolin ja toisin, aiheuttaen sukupolvia jatkuneen sodankäynnin. Brittiläiset monarkit jatkoivat ”Ranskan kuninkaan” arvonimen vaatimuksiaan vielä yli 450 vuoden ajan aina vuonna 1802 solmittuun Amiensin rauhaan asti. Edvard III otti vaakunaansa pieniä ranskalaisten kuninkaallisten ”Fleur-de-lys” -liljankukkia sinisellä pohjalla ja ne pysyivät osana Englannin vaakunaa, kunnes Yrjö III poisti ne.

 Kotimaan tapahtumat ja yksityiselämä 
Sillä aikaa kun kuningas ja hänen vanhin poikansa Edward olivat ulkomailla, maan johdosta huolehti nuorempi prinssi, Lancasterin herttua John of Ghent. Edvardin kaudella valtakunta vaurastui ja talous kehittyi eloisamman kaupan myötä, mutta myös musta surma vainosi ihmisten elämää.

Verotus oli kuninkaallisten tärkein tulolähde, joka aiheutti suoraan parlamentin (aatelisten ja virkamiesten kokous, joka tulee ranskan kielen sanasta parley ’puhua, keskustella’) vaikutusvallan kasvamisen. Edvard yritti pitää parlamentin vallan rajoitettuna ja kehitellä muita tapoja ansaita tuloja, mutta mikään näistä ei osoittautunut yhtä tehokkaaksi kuin parlamentaarinen verotus.

Edvardin jatkuvat sotaretket jättävät varjoonsa merkittävät saavutukset kotimaan politiikassa. Edvard pystyi saavuttamaan jotakin mihin kukaan muu keskiaikainen kuningas ei pystynyt: hän loi nationalismin. Vaikka se syntyi osittain Edvardin manipuloidessa yleistä mielipidettä satavuotisen sodan yhteydessä, Edvard piti aina yleisen mielipiteen ja parlamentin mielessä. Hän oli mestari yhdistämään maan ja sotavoimat yhteisen Englannin kruunun alle eikä kuten aiemmin oli tapana, vain maanomistajan alaisuuteen.

Maan virallinen kieli oli vielä Edvard III:n hallituskauden alussa ranska normannien valloituksesta lähtien, mutta jo vuonna 1362 englannista tehtiin virallinen kieli muun muassa tuomioistuimissa. Edvard otti ensimmäisenä käyttöön Englannissa ranskalaisten aatelisten herttuan () arvon. Hänen pojastaan tuli ensimmäinen herttua, Cornwallin herttua. Eräs merkittävimmistä herttuoista oli Lancasterin herttua Henry of Grosmont, joka oli Edvardin uskottu sotapäällikkö ja eräs tärkeimmistä avustajista Roger Mortimerin ja Edvardin äidin kuningatar Isabella de Francen syrjäyttämisessä.

Vaikka Edvardin avioliitto oli epätavallisen onnellinen ja tuotti kolmetoista lasta Philippan kanssa, Edvard oli tunnettu naistenmies. Philippan kuoleman jälkeen vuonna 1369 Edvardin rakastajattaresta Alice Perrersistä tuli synonyymi korruptiolle.

Kohdattuaan menetyksiä Ranskassa, Edvard pyysi parlamenttia myöntämään hänelle lisää varoja viinin ja villan verotuksella, mutta ehdotuksesta ei pidetty uuden musta surma -aallon puhjettua 1374–1375. Vuoden 1376 "Hyvä parlamentti" () kritisoi kuninkaan neuvonantajia mukaan lukien Alice Perrersin perhe ja neuvoi kuningasta hillitsemään intohimojaan mukauttaakseen menonsa.

 Sukkanauharitarikunta 

Edvard III tunnetaan myös sukkanauharitarikunnan perustajana. Vuonna 1348 Salisburyn kreivitär pudotti tanssiessaan sukkanauhansa. Kuningas poimi sen ylös, kiinnitti nauhan omaan reiteensä ja sanoi: Honi soit qui mal y pense ("hävetköön, ken siitä pahaa ajattelee"). Arvovaltainen ritarikunta syntyi ja motto on säilynyt näihin päiviin asti.

 Kuolema ja perintö 

Edvard kuoli halvaukseen vuonna 1377. Hänen sanotaan kärsineen Alice Perrersiltä saamastaan kupasta. Legenda kertoo myös Alicen olleen kuninkaan kuolinvuoteen äärellä tämän kuollessa ja ottaneen sormukset kuninkaan sormista Edvardin kuoltua. Edvard III haudattiin Westminster Abbeyyn puolisonsa viereen. Hänen vanhin poikansa Edward Musta prinssi oli kuollut vuotta aiemmin, joten valtaan astui tämän poika Rikhard II.

 Pojat ja ruusujen sota 

Edvardilla oli suuri määrä jälkeläisiä, ja hänen viisi aikuiseksi varttunutta poikaansa ja näiden jälkeläiset kamppailivatkin keskenään Englannin kruunusta. Vallanperimyskiistoja kutsutaan ruusujen sodaksi Lancasterin ja Yorkin sukujen tunnusten mukaan.

 Lähteet 

Luokka:Englannin Plantagenet-suvun kuninkaat
Luokka:Vuonna 1312 syntyneet
Luokka:Vuonna 1377 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit