Shetlanninlammaskoira

Shetlanninlammaskoira (, ) eli sheltti (), aiemmin kääpiöcollie, on pienikokoinen, luonteeltaan iloinen ja tarmokas skotlantilainen koirarotu. Se sopii sekä seura- että harrastuskoiraksi, ja oli vuonna 2025 Suomen neljänneksi eniten rekisteröity koirarotu. Vuosina 2020–2025 Suomessa syntyi joka vuosi noin tuhat shetlanninlammaskoiraa. Rekisteröinnit 2021-2025. KoiraNet-Jalostustietojärjestelmä, Suomen Kennelliitto. Viitattu 4.1.2025.. 

 Ulkonäkö 
Shetlanninlammaskoiralla on pitkä karva, joka on kuitenkin suhteellisen helppohoitoinen: se ei tuuheudestaan huolimatta takkuunnu eikä likaannu helposti. Shetlanninlammaskoiran turkki on hyvin pehmeä ja sileä. Shetlanninlammaskoirilla on värityksestä riippuen joko mustat, ruskeat tai siniset silmät, jotka ovat mantelinmuotoiset. Uroksille tulee rintaan narttuja muhkeampi ”leijonaharjas”. Sheltin kuono on suippo ja häntä kaareutuu alas. Häntä on normaalisti erittäin tuuhea. Shetlanninlammaskoiran korvat ovat rotumääritelmän mukaisesti hieman lurpallaan päistä, mutteivat saa mennä täysin alas asti. Korvat saattavat helposti nousta pystyyn, mutta sitä voidaan ehkäistä sivelemällä korvien yläosaan glyserolia tai korvat voidaan liimata maitoliimalla karvoista koiran kasvuajaksi noin 2–4 kuukauden ikäisenä. 

Väritys
FCI:n vuonna 2009 hyväksymän rotumääritelmän mukaan shetlanninlammaskoirilla hyväksytään seuraavat väritykset:

soopeli: ruskea puhtaana tai kaikissa vivahteissa kullasta mahonginväriin. Värin tulee olla syvä. Sudenharmaa ja harmaa ovat virheitä.[=IArticleShow::showArticle(1908) Rotumääritelmä suomalaisen rotuyhdistyksen sivuilla]

kolmivärinen: rungon musta väri on syvänmusta, merkkien tulisi olla syvän punaruskeat.

blue merle: yleisvaikutelma on sininen. Väritys on puhdas hopeansininen, jossa on mustia laikkuja ja mustaa marmorointia. Syvän punaisenruskeat merkit ovat toivottavia, mutta niiden puuttumisesta (bi-merle) ei rangaista. Suuret mustat läiskät merlekuviossa, liuskekiven tai ruosteen väri peitin- tai aluskarvassa ovat vakavia virheitä.

Mustavalkoinen ja musta punaruskein merkein (black & tan): hyväksyttäviä värejä. Merkkiväritys (ilman valkoista) shetlanninlammaskoiralla on hyvin harvinainen, eikä sitä enää nykypäivänä ole tavattu.

Valkoiset merkit ovat toivottuja, mutta niiden puuttuminen ei ole virhe. Valkoista saa esiintyä otsapiirtona, kaulurina, rinnassa, jaloissa ja hännän päässä, ei kuitenkaan rungossa.

 Luonne ja käyttäytyminen 
Shetlanninlammaskoira on luonteeltaan lempeä, mutta se voi olla vieraita kohtaan varautunut. Omaa perhettään kohtaan se on rakastava ja kiintyy perheeseensä voimakkaasti. Rodulla on taipumusta herkkähaukkuisuuteen, mikä on aiheellista ottaa huomioon jo pennun koulutuksessa.

Hannes Lohen käyttäytymiskyselyn alustavien tulosten mukaan 39 % suomalaisista shetlanninlammaskoirista on ääniarkoja, 27 % arkoja, 22 % alusta- ja paikka-arkoja, 16 % pakko-oireisia, 14 % yliaktiivisia-impulsiivisia, 6 % eroahdistuneita ja 2 %aggressiivisia. Tutkimukseen osallistui 249 shetlanninlammaskoiraa ja vuonna 2015 julkaistut alustavat tulokset saattavat muuttua vastausmäärien kasvaessa.

Shetlanninlammaskoiralle riittää peruskoulutus. Koulutuksen pitää olla kuitenkin tavallansa pehmeää, eikä kovia otteita saa käyttää rodun herkkyyden vuoksi. Rotu on harrastuskoirana monipuolinen: Sen kanssa on mahdollista harrastaa esimerkiksi agilitya, tokoa, koiratanssia ja flyballia sekä näyttelyitä tai match show’ta eli leikkimielisiä näyttelyitä. Rotu on melko nopea oppimaan uusia asioita ja sillä on usein myös halu miellyttää – nämä piirteet ovat hyödynnettävissä koiran koulutuksessa. Shetlanninlammaskoirat ovat suhteellisen helppoja kouluttaa.

Alkuperältään shetlanninlammaskoira on paimenkoira, minkä takia se saattaa lähteä paimentamaan esimerkiksi jäniksiä. Shetlanninlammaskoiraa käytetään edelleen myös alkuperäisessä tehtävässä. Suomessakin on mm. lammas-ja nautapaimenina toimivia shelttejä. Paimennusvietti on voimakas nykyisilläkin shelteillä. Taipumuskokeita tai -testejä järjestetään vuosittain.

 Alkuperä 
Alun perin shetlanninlammaskoiraa kasvatettiin Shetlandinsaarilla lampaiden, siipikarjan ja ponien paimentamiseen. Se tunnettiin paikallisella nimellä Toonie dog eli "farmikoira" tai "maatilan koira". Rotu jalostettiin pienemmäksi versioksi pitkäkarvaisesta skotlanninpaimenkoirasta, koska se söi tätä vähemmän ja näin ollen sen pitokustannukset olivat pienemmät. Shetlandinsaarien eristyneen sijainnin takia shetlanninlammaskoira ei sekoittunut muiden rotujen kanssa eikä sitä tunnettu muualla Brittein saarilla kuin vasta 1900-luvun alkupuolella. Englannin Kennel Club rekisteröi rodun alun perin vuonna 1909 nimellä Shetland Collie, mutta koska skotlannipaimenkoiraharrastajat eivät tätä hyväksyneet, vaihdettiin se pian nykyiselleen. 

Etymologia
Shetlanninlammaskoiran nimi tulee tämän rodun alkuperäismaasta, Ison-Britannian saarivaltiosta, Shetlandinsaarilta. Rodusta käytetään toisinaan myös nimityksiä ”shetlanninpaimenkoira”, ”sheltti”, ”minilassie” ja hyvin edellistä muistuttava ”kääpiölassie”.

Terveys
Shetlanninlammaskoira elää usein sangen pitkäikäiseksi. Rodun keskimääräinen elinikä on noin 11 vuotta. Tyypillisimmät kuolinsyyt ovat vanhuus, syöpäsairaudet, sydänsairaudet sekä maksan ja ruoansulatuskanavan sairaudet.

Shetlanninlammaskoiralla esiintyy jonkin verran lonkkanivelten kasvuhäiriötä. Noin 80 %:lla rodun edustajista on terveet lonkat (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikon A ja B), kun taas kohtalaista ja vaikeaa lonkkaniveldysplasiaa (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikon D ja E) esiintyy vain 4 %:lla rodun edustajista. Shetlanninlammaskoiran PEVISA-ohjelmassa on pakollinen lonkkakuvauslausunto, kyynärkuvauslausunto sekä silmätarkastuslausunto. Silmätarkastuslausunto ei saa olla astutushetkellä 24 kuukautta vanhempi.

Rodun yleisin sairaus on silmäsairaus CEA (Collie Eye Anomaly), joka voi vakavimmillaan johtaa jopa sokeutumiseen. CEA:n lievemmät muodot, CRD/CH, eivät häiritse koiran näkökykyä, mutta coloboma voi aiheuttaa ablaation, jonka seurauksena verkkokalvo voi irrota ja koira sokeutua. Paras aika tutkituttaa, onko koiralla CEA, olisi 6 viikon ja myöhemmin 1 vuoden iässä. Nykyään myös ylimääräiset silmäripset (distichiasis, trichiasis, ektooppinen cilia) ovat yleistyneet shetlanninlammaskoirilla. Myös nämä voivat hyvin harvinaisissa ja vakavissa tiloissa johtaa koiran sokeutumiseen. Shelteillä tavataan toisinaan myös PRA:ta (Progressive Retinal Atrophy), joka johtaa aina koiran sokeutumiseen.

Useiden tutkimuslähteiden mukaan shetlanninlammaskoirilla on suurentunut riski sairastua sappirakon mukoseeleen. Sappirakon mukoseelessä sappirakkoon kertyy tiivistynyttä limaa ja väkevöitynyttä sappinestettä. Mukoseele on lisääntynyt merkittävästi kuluneiden vuosikymmenten aikana.

Shetlanninlammaskoira on keskimääräistä koirarotua sisäsiittoisempi. Geenitutkimuksessa kaikkein vähiten sisäsiittoisia koiria olivat sekarotuiset, joiden jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä tämä luku on 0,25. Shetlanninlammaskoiran jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on vielä korkeampi: 0,292. Keskimääräisen koirarodun sisäsiittoisuus on 0,249.

Lähteet
Ulla Kokko: Koirien pikkujättiläinen, WSOY 2004
Shetlanninlammaskoira ry

Viitteet

Aiheesta muualla

Rotumääritelmä
Shetlanninlammaskoirat ry
Axi Marita: Elämää shetlanninlammaskoiran kanssa


Shetlanninlammaskoira
Luokka:Paimenkoirat
Luokka:Skotlantilaiset koirarodut
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit