Kari Suomalainen

Kari Yrjänä Suomalainen, pilapiirtäjä Kari (15. lokakuuta 1920 Helsinki – 10. elokuuta 1999 Valkeakoski), oli suomalainen taiteilija, joka saavutti suosiota erityisesti Helsingin Sanomien poliittisena pilapiirtäjänä vuosina 1950–1991.

Suomalaiselle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1977.

 Yksityiselämä 
 Perhetausta ja opinnot 
Suomalaisen isä oli musiikkikirjailija ja viulisti Yrjö Suomalainen (1893–1964) ja äiti oli balettitanssija Estelle o.s. Wikström (1897–1970), jonka isä oli kuvanveistäjä Emil Wikström. Karin sisar oli oopperalaulaja ja oopperaohjaaja Maaria Eira.Teider s. 38

Suomalainen vietti lapsena paljon aikaa äidinisänsä Emil Wikströmin ateljeessa Sääksmäen Visavuoressa. Hän kävi Helsingin normaalilyseossa kolme luokkaa, mutta ei viihtynyt koulussa ja jäätyään kahdesti luokalleen keskeytti sen. Enemmän kuin opiskelua ”Norssissa” hän jäi myöhemmin kaipaamaan koulun orkesteria, jossa hän oli soittanut vetopasuunaa.Porvali 1999, s. 18–19. Jo koululaisena Suomalainen piirteli karikatyyrejä ja pilakuvia. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Ateneumissa Helsingissä 1936–1939 ja vielä vähän aikaa sotien jälkeenkin. Mallina oli usein Lyyli Metsämaa, joka oli ollut mallina myös Eliel Saarisen piirtämissä seteleissä. Samaan aikaan Ateneumissa opiskeli kuvanveistäjäksi myöhemmin valmistunut presidentin poika Kalervo Kallio, joka teki Suomalaiseen voimakkaan vaikutuksen. Opiskeluaikanaan Suomalainen oli jonkin aikaa kihloissa.Teider s. 36–38

 Sota-aika 
pienoiskuva|Ensimmäisen tiedotuskomppanian jäsen, alikersantti Kari Suomalainen jatkosodassa 1. tammikuuta 1943 – 19. syyskuuta 1944.
Suomalainen kuului nuoruudessaan suojeluskuntaan. Talvisodan ajan hän palveli ilmavalvontatehtävissä Sääksmäellä, jonne perhe oli paennut Helsingin pommituksia. Ilmavalvonnassa hänen kumppaninaan oli usein häntä neljä vuotta nuorempi toijalalainen koulupoika, tuleva menestyskirjailija Mauri Sariola. Suomalainen alkoi suorittaa asevelvollisuuttaan Tykistökoulutuskeskus 1:ssä Toijalassa huhtikuussa 1940, ja hän kävi aliupseerikoulun Päivölän kansanopistossa.Porvali 1999, s. 27–29. Jatkosotaan Suomalainen osallistui tiedustelualiupseerina Kenttätykistörykmentti 19:ssä, kunnes hänet huhtikuussa 1942 siirrettiin sotapropagandan palvelukseen. Aluksi hän oli Viipurin tiedotuskomppaniassa, josta hän myöhemmin siirtyi samaan tehtävään Aunukseen. Suomalaisen siirtoon tiedotustehtäviin vaikutti ratkaisevasti taidehistorioitsija, professori Ludvig Wennervirta, joka oli nähnyt hänen rintamalla tekemiään piirroksia ja suositteli nuorta alikersanttia.Porvali 1999, s. 33–41. Aunuksen tiedotuskomppaniassa palvelivat Suomalaisen lisäksi tuleva oopperalaulaja Kim Borg valokuvaajana sekä kirjailijat Oiva Paloheimo, Olavi Siippainen ja Lorenz von Numers kirjoittajina.Porvali 1999, s. 47.

Vuosina 1942–1944 ilmestyi Lukemista Kaikille ‑lehdessä Kari Suomalaisen vuonna 1938 piirtämä sarjakuva Henkensä kaupalla. Alex Raymondin piirrostyyli oli tehnyt vaikutuksen Suomalaiseen, joka oli tutkinut tarkkaan Raymondin tekniikkaa. Vaikutteet näkyvät texasilaiseen rannikkokaupunkiin sijoittuvassa sarjakuvassa.

 Yksityiselämä 
Suomalaisen ensimmäinen puoliso oli taidemaalari Tyko Sallisen tytär, kirjailija Irja Salla, joka oli Karia kahdeksan vuotta vanhempi. Avioliitto kesti vuodet 1943–1945. Lyhyeksi jääneen avioliiton aikana puolisot eivät sodan vuoksi montakaan kertaa edes nähneet toisiaan. Salla joutui sodan jälkeen Nikkilän mielisairaalaan, missä häntä hoidettiin kuolemaansa saakka.Porvali 1999, s. 46–47.

Vuonna 1955 Kari avioitui Liisi ”Lippe” Hokkasen (1931–2023) kanssa, joka tunnetaan myös laulajana ja kirjailijana. Lippe Suomalaisen mukaan Kari oli hyvin mustasukkainen ja vaikeasti alkoholisoitunut, mikä teki perhe-elämän vaikeaksi.Yle TV2 13.7.2011 Inhimillinen tekijä: Mustasukkaisuus parisuhteessa. Helena Itkosen vieraina Lippe Suomalainen, Leila Preisfreund ja Hannele Törrönen (Ei katsottavissa enää) Heillä on kolme lasta: Petteri (s. 1955), Valtteri (1957–1995) ja Lilli (s. 1964). Perheen ensimmäinen koti oli keittiön ja kolmen huoneen asunto Tehtaankadun varrella Ullanlinnassa, josta muutettiin 1960-luvun alussa Sanoma Oy:n omistamaan kerrostaloon Pohjois-Haagaan. Talossa asui useita Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien toimittajia, muiden muassa rikostoimittaja ja kirjailija Mauri Sariola, johon Kari oli tutustunut jo talvisodan aikana Sääksmäellä. Karin vanha asunto Ullanlinnassa jäi hänen työtilakseen.Porvali 1999, s. 71.

Kari asui eläkkeelle jäätyään entistä vakituisemmin kesäasunnollaan Visavuoressa, isoisänsä ateljeen naapurissa. Vuonna 1990 rakennukseen avattiin Kari-paviljonki, jossa hänen elämäntyönsä on esillä.

Sota-aikana Kari sanoi olleensa vapaa-ajattelija.Kari: Sotakuvia. 1963. Toisen lapsen syntymän aikoihin vuonna 1957 hän halusi kääntyä roomalaiskatolisuuteen. Monien taivuttelujen jälkeen hänen vaimonsa suostui vaihdokseen.

 Ura pilapiirtäjänä 
Uransa alkuaikoina Kari kirjoitti ja piirsi paljon Lukemista Kaikille ‑lehteen. Uran ensimmäinen kuva julkaistiin oman novellin "Tarkastaja Wilson-parka" ohessa Lukemista Kaikille ‑lehdessä numero 44/1937. Kari kirjoitti kolme Wilson-tarinaa. Jatkosodan aikana Kari oli rintamalla TK-piirtäjänä, ja tämän kauden töitä on julkaistu myöhemmin kirjoissa Sotakuvia ja Karin sota. Kuvien selitteiden lisäksi Kari kirjoitti sotakokemuksestaan pakinatyylisen selostuksen. Sotilasarvoltaan Kari oli kersantti. 

 Seura-lehden taittaja ja kuvittaja (1948–1951) 
Kari Suomalaisen otti Seura-lehden taittajaksi silloinen päätoimittaja Olli Ohtomies. Seurassa toimi tuohon aikaan myös taiteilijaystävä, joka oli tuttu sotavuosien rintamalta. Myös Seuran entinen päätoimittaja ja toimitussihteeri Olavi Järvi oli Kari Suomalaisen rintamamiesystäviä. Vänrikki Järvi oli jatkosodassa ollut yhtaikaa samoissa taisteluissa.Teider s. 36 Kari Suomalainen oli myös jonkin aikaa kihloissa Seura-lehden toimitussihteerin Juliska Toivasen kanssa. Välirikko Toivasen kanssa johti myös siihen, että Kari Suomalainen jätti työnsä Yhtyneissä ja Seura-lehdessä. Kun Eljas Erkko tarjosi alkuvuodesta 1950 Suomalaiselle töitä Helsingin Sanomista, siirtyminen toisen lehden palvelukseen alkoi. Karin piirroksia nähtiin kuitenkin vielä noin vuoden ajan Seura-lehdessäkin.

Seurassa Kari Suomalaisen tehtäviin kuului piirtää pääkuva rakkaus-, jännitys-, seikkailu- ja salapoliisikertomuksiin sekä muotoilla jutun pääotsikko. Lisäksi taittaja vastasi lehden typografiasta. Kaikkiaan Seurassa julkaistiin vuosina 1948–1951 lähes 150 Karin piirrosta. Kari Suomalainen kirjoitti Seuraan myös artikkeleita taiteilijoista ja piirtäjistä. Kari keksi Seuralle myös oman hahmon, Onnen Oskarin, isopäisen, rusettikaulaisen pilapiirroshahmon.Yle.fi Häme 

 Helsingin Sanomien poliittinen pilapiirtäjä (1950–1991) 
pienoiskuva|right|Arvi Kivimaa (vas.) ja Kari Suomalainen tekemässä sopimusta huvinäytelmän Hirttämätön lurjus esittämisestä vuonna 1965.
Kari valittiin Helsingin Sanomien pilapiirtäjäksi 1950-luvun alussa, ja työ jatkui 1990-luvulle asti. Hän sai hyvin vapaat kädet; päätoimittaja Eljas Erkko ilmoitti toimituksen väelle, että ”sen pojan piirroksiin ei sitten kosketa”. Kari tuli laajasti tunnetuksi poliittisista pilapiirroksistaan, joissa käsiteltiin politiikkaa vastoin ajan yleistä itsesensuuria. Poliittiset puolueet esiintyivät piirroksissa omina tyypiteltyinä hahmoinaan:
 Lihava kypäräpäinen pappi (Kokoomus). "Suomessa on piirtäjä Kari Suomalainen kypäräpappi-kokoomus hahmollaan vahvasti iskostanut ihmisten mielissä kirkon ja kokoomuksen erottamattoman liiton", kirjoitti Erkki Tuomioja.
 Laiha työmies (Sosialidemokraatit). Kari kutsui itse sosialidemokraatteja "sosdemoiksi".
 Lihava resupekka (SKDL/SKP).
 Lihava isäntä (Maalaisliitto/Keskusta).
 Pieni viiksekäs nököhampainen mies mustassa puvussa (RKP).
 Pieni valkopukuinen ja leveäkauluksinen mies (Liberaalit).

1950-luvun piirroksissa esimerkiksi SDP:n työmies oli vielä luonnollisen muotoinen, mutta tyylin kehittyessä harvojen viivojen tyyliksi siitä tuli absurdin laiha, samalla kun pyöreistä hahmoista tuli enemmänkin pallon muotoisia. Jonkin aikaa 1950-luvun alkupuolella kommunistien vertauskuvana oli silmäpuoli, koukkukätinen ja puujalkainen merirosvo (puuttuvat ruumiinosat olivat oikeanpuoleisia), jonka liinavyön alle oli tungettu sirppi ja vasara. Taiteilija hylkäsi hahmon pian liian operettimaisena,Maxi-Kari 1985 ja tilalle tuli pitkäksi aikaa vakiintunut resupekka. Samoihin aikoihin Karin omakuvahahmo alkoi kehittyä alkuperäisestä hattu silmillä olleesta sittemmin vakiintuneeksi pieneksi mustaksi ukoksi.Maxi-Kari, s. 14

Kaikille pienpuolueille Kari ei luonut omia hahmoja. TPSL:n edustajana oli joissakin 1960-luvun pilakuvissa pieni lierihattuinen mies ja Kristillisellä liitolla 1970–1980-luvulla pieni körttiläisasuinen mies. Sen sijaan esimerkiksi SMP:llä ja Perustuslaillisella Kansanpuolueella ei ollut omia hahmoja, vaan niitä edustivat niiden puheenjohtajat Vennamo ja Ehrnrooth.

Hallituksen tai valtiovallan Kari kuvasi paksuksi frakkiasuiseksi mieheksi ja vastaavasti veronmaksajan (asiayhteydestä riippuen myös säästäjä tai kuluttaja) pienikokoiseksi ja laihaksi, repaleisiin vaatteisiin pukeutuneeksi ukoksi. Pari kertaa veronmaksaja kuvattiin pukeutuneena jopa olkaimin varustettuun tyhjään tynnyriin, mutta tämän piirrostavan taiteilija lopulta hylkäsi liian kärjistävänä. Yksi viimeisistä oli kuva, jossa valtion symboli resuisessa frakissa ja kolhitussa silinterihatussa käveli maantiellä tynnyriin pukeutuneen veronmaksajan kanssa, molemmilla kerjuupussi olalla ja alla teksti: "Monta mattia maantiellä".

Puolueiden lisäksi Kari kuvasi piirroksissaan usein myös riittävän värikkäitä yksittäisiä poliitikkoja. Muun muassa K.-A. Fagerholm, Taisto Sinisalo, Niilo Wälläri, Hertta Kuusinen ja monet muut olivat Karille soveltuvia kohteita puoluekarikatyyrien lisäksi.

1950-luvulla oli vielä vallalla kirjoittamaton sääntö, että valtionpäämiehestä ei tehdä pilakuvia ja hänen tulee esiintyä piirroksissa positiivisessa mielessä. Kun Kekkonen valittiin presidentiksi, Kari piirsi itsensä itkemässä piirroksen ääressä, kun hän koki menettäneensä mehevimmän piirrosten kohteensa. Kauan ei Kari kuitenkaan malttanut Kekkosta pitää poissa, ja niin tasavallan presidenttikin päätyi pilapiirrosten vakiokaartiin.

Melkoista kohua ulkomailla nousi eräästä piirroksesta: kaksi kliseistä valkoista hellepuvuissaan oli köytetty totemipaaluun ja ympärillä tanssi joukko mustia ihmissyöjiä ripaskaa luut hiuksissaan. Rumpalin isorummussa luki Mau Mau band. Toinen köytetyistä valkoisista totesi toiselle: 
Pilapiirtäjän vihje siitä, että mau mau ‑liike olisi saanut tukea Neuvostoliitolta, oli liiankin selvä.

Toinen Karin laajalti huomiota herättänyt pilapiirros, jonka aiheena oli Ilja Repinin maalaus Volgan lautturit, parodioi Neuvostoliiton pääministeri-puoluejohtaja Nikita Hruštšovia, jonka suuhun on pantu sanat: "Hävetkää, imperialistit!" Piirros oli esillä kansainvälisessä näyttelyssä Lontoossa 1958, mutta Suomessa se julkaistiin vasta kokoelmassa Maxi-Kari vuonna 1985,Maxi-Kari, s. 87 jolloin Neuvostoliiton johtoon oli tullut Mihail Gorbatšov. Lisäksi vuonna 1966 ulkoministeri Ahti Karjalainen kutsui Helsingin Sanomien silloisen päätoimittajan Teo Mertasen nuhdeltavakseen Karin piirroksen Satu porkkanasta vuoksi; piirroksen aiheena oli kymmenen vuotta aiemmin tapahtunut Porkkalan vuokra-alueen palautus Suomelle.Maxi-Kari, s. 164Uusisuomi.fi

Kari tehosti eräiden henkilöiden ulkonäön yksityiskohtia, muun muassa Mauno Koiviston hiustupsun ja Kalevi Sorsan solmion. Hän toi näyttävästi esille myös Johannes Virolaisen uuden kampauksen 1980-luvun alussa. Paavo Väyrysen nuoruutta (1980-luvulla) Kari kuvasi piirtämällä ministeriasemaa symboloivan silinterin luonnottoman suurikokoiseksi. Kari sanoi itse, että aiemmin poliitikot eivät pitäneet siitä, että he joutuivat pilapiirroksiin, mutta myöhemmin he loukkaantuivat, elleivät päässeet niihin.Suomalainen, Kari: ”Lehti ja poliittinen pilapiirtäjä.” Mitä-Missä-Milloin 1977, s. 319–322. Otava 1976, Helsinki.

Kari allekirjoitti Koiviston Baltian-politiikkaa käsittelevän piirroksensa tittelillä "ulkopoliittisten ikkunoiden särkijä emeritus". Voidaan väittää, että Kekkonen viittasi Kariin Neuvostoliitolle pitämässään puheessa, vaikka Kekkonen toisaalta muotoili sanansa yleispätevästi.

Poliittisten pilapiirrosten lisäksi Kari kuvitti Helsingin Sanomiin kirjoittaneen Arijoutsin pakinoita vuodesta 1951.Maxi-Kari, s. 8

 Rysänperäläiset ja muita piirroshahmoja 
Jo heti uransa alkuvaiheessa Kari päätti ottaa piirroksiinsa arkisempia aiheita politiikan seuraamisen ja kommentoinnin rinnalle. Hän laskeskeli, että ajan mittaan sekä yleisö että hän itse kyllästyisivät pelkkiin poliitikkoihin; Suomessa ja maailmassa tapahtui paljon muutakin kuin politiikkaa. Kansalaisten kannalta merkittävämpiä olivat vallanpitäjien päätösten seuraukset kuin itse päätöksenteko. Piirroksissa politiikkaa, aatteita sekä ajan ilmiöitä ja virtauksia kommentoivat tavallisia kansalaisia edustaneet hahmot. Maaseudun asukkaita katsottiin kaupunkilaisten silmin.

Kari loi 1970-luvulla hämäläisen Rysänperän kyläyhteisön:
 Verneri V. Römppä (joka tosin oli esiintynyt yksinään jo 1960-luvulla), yli 90-vuotias ikivanhus, joka tuntee iästään huolimatta kiinnostusta seksiasioihin ja varsinkin nuoriin naisiin. Luonteeltaan Römppä on nokkela, mikä ilmenee oivaltavana huumorina. Hän vastustaa kaikenlaista terveysvalistusta eikä ole innostunut kulttuurista eikä kirkossakäynnistä. Römppä suhtautuu ulkomaalaisiin myönteisemmin kuin Vilho Pahka ja rivien välistä voi päätellä hänen olevan hieman kallellaan sosialismiin. Hän on myös Karin tiedottaja, joka kertoo piirtäjän jäämisistä lomalle ja välittää tämän muita kuulumisia. Ylönen 1998, s. 122–123.
Hiski Kutiainen, katontekijä suurine perheineen. Hiskin vaimo Elma on miestään ahkerampi ja älykkäämpi ja vitsailee tämän kustannuksella joskus niin ovelasti, ettei mies aina tiedä, mistä on kyse. Ylönen 1998, s. 123. Rysänperän lapsia ja nuorisoa edustaa vain Kutiaisten runsas jälkikasvu. Ylönen 1998, s. 40.
Karjalan evakko Ieva-Kaisa (jossain yhteyksissä Ieva-Stiina), jossa henkilöityy kuva suomalaisesta naisvanhuksesta. Kuvaan kuuluvat huivi, hampaiden lähteminen ja käsilaukun tärkeys sekä kahvin himo ja juoruilu. Ieva-Kaisa käy ahkerasti kirkossa, kuitenkin pikemminkin ohjelman ja asioista perillä pysymisen kuin uskonnon vuoksi. Uteliaisuuttaan ja seuranhalustaan hän on valmis lähtemään kaikkialle – hän on miltei jokapäiväinen vieras Kutiaisilla – ja kokeilemaan kaikkea uutta, kuten Rysänperän uusia liikennevaloja. Ylönen 1998, s. 122.
Puujalka-Atte, joka vitsailee asiasta kuin asiasta ja vähättelee jalkavammaansa. Hän tapaa muita rysänperäläisiä postilaatikolla, lukee otteita sanomalehdistä ja kommentoi niitä. Kesäisin hän viettää aikaansa kylän kioskilla useimmiten Römpän kanssa. Hänen yksityiselämänsä jää piirroksissa kuitenkin enimmäkseen hämärän peittoon ja myös hänen ikäänsä on vaikea päätellä. 
Vilho Pahka, yltiöisänmaallinen, muistoissaan elänyt sotaveteraani. Vilho Pahka asuu mökissään eristäytyneenä muista kyläläisistä, ainoastaan Römppä poikkeaa hänen luonaan silloin tällöin. Pahka esiintyy melko aggressiivisesti, vihaa ulkomaalaisia ja ottaa ärhäkästi kantaa maanpuolustuksen tilaan. Sotahenkisyys ilmenee paitsi puheesta, myös kivääristä ja marsalkka Mannerheimin kuvasta seinällä sekä esillä olevista kunniamerkeistä ja sotilaskuvasta. Kari kertoi itse panevansa "liian vaaralliset" repliikit oman piirroshahmonsa sijasta Römpän, Puujalka-Aten tai Pahkan suuhun. Ylönen 1998. s. 123.
Rysänperän henkilögalleriaan kuuluu myös paikkakunnan kirkkoherra, jonka nimeä piirtäjä ei mainitse. Kirkkoherra on kiivas naispappeuden vastustaja, mistä esimerkiksi Römppä häntä kiusoittelee. Myös Hiski Kutiainen kehottaa kirkkoherraa tulemaan Kutiaisten kotiin katsomaan, kuinka Elma saarnaa, ripittää ja messuaa.Ylönen 1998, s. 99–100. 

Kari sijoitti kuvitteellisen Rysänperän ajan tavasta poiketen Savon sijasta Hämeeseen, koska hän arvosti hämäläistä kuivan toteavaa, mutta asian ytimeen osuvaa huumoria. Hän piti myös karjalaisten eloisuudesta ja heidän vivahteikkaasta kielestään, joita piirroksissa edusti Ieva-Kaisa. Sen sijaan hänen mielestään savolaiset "kikkailevat liiankin kanssa eivätkä kaiken lisäksi osaa nauraa itselleen". Karin mielestä maaseudun ihmiset edustivat näennäisestä huvittavuudestaan ja menneeseen jämähtäneisyydestään huolimatta järjen ääntä, koska nämä suhtautuivat muotivillityksiin kriittisemmin kuin kaupunkilaiset; muutoksia ei pitänyt tehdä vain muutosten itsensä vuoksi.Lempiäinen 2004, s. 190–209:  Esimerkiksi Hiski ja Elma Kutiaisen tupa säilyi sisustukseltaan – pönttöuuneineen, puuliesineen ja talonpoikaiskalusteineen – samanlaisena halki vuosikymmenten ja ainoa myönnytys nykyajalle siellä oli televisio. Sähköliettä, kahvinkeitintä tai nahkaista sohvakalustoa ei näkynyt Kutiaisilla vielä 1990-luvullakaan. Karin viimeisissä piirroksissa maaseudusta oli tullut ikääntyneiden ja maailman menosta syrjäytyneiden, mutta tilanteeseensa tyytyväisten ihmisten asuinympäristö.Ylönen 1998, s. 42–44.

Muita piirroksissa usein esiintyneitä hahmoja olivat kaksi helsinkiläistä herrasmiestä, kaksi helsinkiläistä rouvaa, poliisit Koukku ja Väkä sekä puliukot Kustu ja Arska. Nämä henkilöt lausuivat omia huvittavia mielipiteitään kulloinkin ajankohtaisista asioista. Kustun ja Arskan sanailua vuodelta 1964: "Kuule, sanos mitä se kulttuuri oikeastaan on?" – "Emmä tiedä – sitä mä en ole koskaan juonu..."Kari: Nyyttikestit, Sanoma Osakeyhtiö 1964, Helsinki. Kirkon ja uskon tilaa kommentoi usein kaksi pappia, lihava ja laiha. Piirroksissa esiintyvät kaupunkilaiset edustivat pääosin yhteiskunnan keskiluokkaa. Ennen kaikkea mukana olivat erilaisissa palveluammateissa työskennelleet: opettajat, lääkärit, sairaanhoitajat, myyjät, tarjoilijat, ovimiehet, rahastajat ja linja-autonkuljettajat; silmiinpistävän usein poliisit ja sotilaat. Teollisuuden työntekijät puuttuivat piirroksista lähes täysin, vaikka heidän määränsä Suomessa lisääntyi huomattavasti 1950-luvulla ja vielä sen jälkeenkin. Piirrosten maailmankuva vastasi korostetusti porvarillista keskiluokkaa, jota tosin suurin osa suomalaisista alkoi viimeistään 1980-luvulla ollakin. Ylönen 1998, s. 27–28. 

 Laumasopuli 
Eräs nimenomaan Karin luomista hahmoista on "laumasopuli", jonka hän keksi presidentti Mauno Koiviston tokaisusta, että lehtimiehet ovat kuin lauma sopuleita jotka ryntäävät sokeasti hukkumaan. Mediaa edustavaksi hahmoksi Karin piirroksissa vakiintui tämän myötä 1980-luvulla lehtimiehen hatulla varustettu höröhampainen sopuli. Teoksessa Ha! Ha! Hauska Kari hahmo esiintyy jopa shiialaismullahin asuun puettuna sapelia heiluttaen Pertti Paasion ja Ulpu Iivarin rinnalla, ja kaikki kolme kiljuvat ääneen osoittaen Keijo Korhosen kuvaa:

Hahmo oli niin herkullinen, että Kari käytti sitä jopa suomettumisen pilkkaamiseen: eräässä piirrossarjassa vanhempi sopuli opastaa nuorempaa:

 Teider, Hannu: Seuran oma Kari. Seura nro 41, s. 36–38. 8.10.2009

 Ylönen, Marja: Karin suomalainen: Pilapiirrokset suomalaisuuden legitimointina. Tampereen yliopisto 1995.

 Viitteet 

 Kirjallisuutta 

 Suomalainen, Lippe: Vuosi Karin kanssa. Otava 1982. Helsinki.



 Aiheesta muualla 

 Kari Suomalainen Visavuoren museojohtajan blogissa
 Miksi Kari Suomalaiselle puupää? Suomen sarjakuvaseura.
 Yle.fi Häme.  Kuvia.


Luokka:Suomalaiset pilapiirtäjät
Luokka:Suomalaiset kuvittajat
Luokka:Suomalaiset sarjakuvantekijät
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Luokka:Helsingin Sanomien henkilöstö
Luokka:Vuonna 1920 syntyneet
Luokka:Vuonna 1999 kuolleet