Hivan kaanikunta

Hivan kaanikunta () oli uzbekkivaltio Keski-Aasiassa historialisella Horezmin alueella vuosina 1512–1920. Sen paikallinen nimitys oli Horezmin kaanikunta (Xorazm xonligi).

Horezm oli mongolien ja Timur Lenkin jälkeen kuulunut timuridien ja Kultaisen ordan valtakuntiin. Vuonna 1505 sen valloitti Buharan kaani Muhammad Šaibani. Tämän kuoltua vuonna 1510 aluetta hallitsivat Persian safavidit. Kaksi vuotta kestäneen kapinan jälkeen hallitsijaksi tunnustettiin šaibanideihin kuulunut Ilbars, josta alkoi uusi kaanisuku.

Kaanikunta käsitti Horezmin keidasalueen lisäksi turkmeenien laidunmaat Mañğyşlaqin niemimaalla ja Uzboýn varrella sekä Khorasanin pohjoisosan. Sen rajat vaihtelivat eri aikoina. Pääkaupunkeina toimivat aluksi Vazir ja Köneürgenç ja 1570-luvulta lähtien Hiva. Valtio kärsi jatkuvista sisäisistä valtataisteluista, joiden takia kaanit vaihtuivat usein. Se kävi myös lukuisia sotia varsinkin naapurinsa Buharan kanssa. Uzbekkien ja  turkmeenien väliset ristiriidat muodostivat pysyvän ongelman.

Vuonna 1740 kaanikunnan valtasi Persian Nadir Šah, mutta hänen kuoltuaan vuonna 1747 siitä tuli jälleen itsenäinen. Sisäisissä valtataisteluissa pääsi vuonna 1763 voitolle Muhammad Aminin johtama uzbekkien kungrat-heimo, jonka ensimmäinen kaani nousi valtaistuimelle vuonna 1804. Kungrat-dynastian merkittävin hallitsija oli Muhammad Rahim I vuosina 1806–1825. Hän yhtenäisti valtakunnan, alisti karakalpakit, perusti hovineuvoston (divan) ja uudisti verotusta.

Kaanikunnan väestö koostui uzbekeista, turkmeeneista, karakalpakeista ja kazakeista, jotka harjoittivat keinokasteltua maanviljelyä, karjanhoitoa, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Teollisuutta edustivat muutamat puuvillanpuhdistuslaitokset. Ulkomaankauppaa käytiin Buharan ja Kokandin kaanikuntien, Persian ja Venäjän kanssa. Vientituotteita olivat puuvilla, kuivahedelmät, vuodat ja villa. Yhteiskuntajärjestelmä perustui feodalismiin, suku- ja heimoyhteisöihin sekä orjuuteen. Kaanilla oli rajoittamaton valta. Korkea asema oli hallinnollisella ja sotilaallisella ylimystöllä sekä oikeuslaitosta hallinneella muslimipapistolla. Etupäässä turkmeenipaimentolaisista koostunut armeija oli vanhanaikainen ja huonosti varustettu.

Venäjän keisarikunta yritti valloittaa Hivan kaanikunnan useaan otteeseen 1600-luvulta lähtien. Hivalaiset tuhosivat Aleksandr Bekovitš-Tšerkasskin johtaman retkikunnan vuonna 1717 ja Vasili Perovskin retkikunta joutui kääntymään tuloksetta takaisin vuosina 1839–1840. 1870-luvulla Hiva oli kolmelta suunnalta Venäjän ympäröimä, ja venäläiset päättivät valloittaa sen osana Britannian kanssa käytyä ”suurta peliä”. 

Turkestanin kenraalikuvernöörin Konstantin Kaufmanin johtamat joukot lähtivät keväällä 1873 liikkeelle neljästä eri suunnasta, ja kaani Muhammad Rahimxon II antautui 29. toukokuuta. Samana vuonna solmitussa Gandimiyonin rauhansopimuksessa Hivan kaanikunta tunnustettin Venäjän protektoraatiksi. Se säilytti sisäisen autonomian, mutta luovutti Venäjälle Amudarjan oikeanpuoleisen rannan. 

Venäjän valloituksen jälkeen Hivan kaanikunnan pinta-ala oli noin 62 000 neliökilometriä ja asukasmäärä noin 700 000 henkeä. Muhammad Rahimxon II:sta seurasi kaanina Asfandiyorxon (1910–1918), jonka aikana valta siirtyi turkmeenien Jüneýit-kaanin käsiin. Tämä asetti viimeiseksi nimelliseksi hallitsijaksi Said Abdullaxonin (1918–1920). Uudistuksia vaatineet nuorhivalaiset tekivät vallankumouksen puna-armeijan avulla 2. helmikuuta 1920, ja huhtikuussa kaanikunnan tilalle perustettiin Horezmin kansantasavalta .

Katso myös
 Uzbekkien kaanikunnat

Lähteet

Aiheesta muualla

Luokka:Aasian entiset valtiot
Luokka:Entiset protektoraatit
Luokka:Turkmenistanin historia 
Luokka:Uzbekistanin historia