Pekkalan hallitus

Pekkalan hallitus oli Suomen tasavallan 31. hallitus, jonka muodostivat Suomen kansan demokraattinen liitto, sosialidemokraatit, maalaisliitto ja ruotsalainen kansanpuolue, jolloin mukana olivat siis kolme suurinta puoluetta. Hallituksen pääministeri oli Mauno Pekkala (SKDL). Hallitus toimeenpani lukuisia uudistuksia, joista yksi oli lapsilisäjärjestelmän luominen vuonna 1948. Hallitus toimi 857 päivän ajan 26. maaliskuuta 1946 – 29. heinäkuuta 1948. Niin sanottuna salkuttomana ministerinä ja ministerinä valtioneuvoston kansliassa yhteensä 65 päivää toiminut Hertta Kuusinen oli Suomen toinen naisministeri.

Pekkalan hallituksen asema eduskunnassa oli heikko riippumatta sen laajasta pohjasta sekä pääministerin yhteistyöhalusta ja -kyvystä niin puolueisiin kuin presidenttiinkin päin, koska kolmen suurimman hallituspuolueen keskinäinen yhteistyö kangerteli läpi hallituksen toimikauden. Ajaessaan omia tavoitteitaan kukin päähallituspuolue haki kumppania toisesta puolueesta kolmatta vastaan tai liittoutui opposition kanssa. SDP yhtenäistyi puoluejohtonsa taakse vuoden 1947 aikana, ja puolueen asevelisiiven ideoima ”Jo riittää” -kampanja toi näkyviin sen rajan SDP:n ja SKP:n välillä, jota kansandemokraatit ja SDP:n oppositio olivat pyrkineet peittämään. Kommunistit kärsivät tappion vuoden 1947 kunnallisvaaleissa, ja samaan aikaan sosiaalidemokraatit vakiinnuttivat valtansa Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestössä, Työväen Urheiluliitossa ja Osuustoimintaliikkeessä. Ideologisen rajanvedon päätteeksi SDP sanoutui toukokuussa 1948 irti SKDL:n ja Maalaisliiton kanssa keväällä 1945 solmimastaan yhteistoimintajulistuksesta eli kolmen suuren sopimuksesta.Zetterberg 1987, s. 798.

Hallituksen muodostaminen
Carl Gustaf Emil Mannerheim oli eronnut tasavallan presidentin virasta 9. maaliskuuta 1946 ja eduskunta oli valinnut hänen seuraajakseen edellisen pääministerin J. K. Paasikiven. Uusi presidentti antoi hallituksen muodostamisen aluksi Maalaisliiton Urho Kekkosen tehtäväksi, mutta SKDL kieltäytyi tulemasta mukaan hänen johtamaansa Maalaisliiton, SDP:n ja RKP:n yhteiseen hallitukseen. Kansandemokraatit nostivat julkisesti esiin Kekkosen puutteellisen kielitaidon, mutta todellisena syynä heidän asenteelleen oli Kekkosen menneisyys ja erityisesti tämän toiminta jatkosodan aikana. SKDL:n pääministeriehdokas oli Yrjö Leino, mutta varsinaisena tavoitteena heillä oli saada pääministeriksi Eero Wuori. SDP:lle taas kommunisteja myötäillyt Wuori oli kaikkein vastenmielisin ehdokas. Kolmen suurimman puolueen neuvotteluissa päädyttiin lopulta kompromissina kansandemokraattiseen metsähallituksen pääjohtaja Mauno Pekkalaan, joka oli toiminut edeltäneen Paasikiven hallituksen Puolustusministerinä.Zetterberg 1987, s. 778.

Edellisen hallituksen ministereistä jatkoivat entisissä tehtävissään ulkoministerit Carl Enckell (sit.) ja Reinhold Svento (SKDL), jotka olivat Paasikiven lähimpiä avustajia ja neuvonantajia. Kansandemokraattien ministeriryhmä pysyi kokonaisuudessaan entisellään, kun taas Maalaisliiton ministereistä säilytti uudessa hallituksessa paikkansa vain maatalousministeri Vihtori Vesterinen. RKP:n edustajana hallituksessa jatkoi valtiovarainministeri Ralf Törngren.

Hallitusohjelma
Pääministeri Mauno Pekkala esitti ohjelmapuheessaan eduskunnassa SDP:n, SKDL:n ja Maalaisliiton yhteistoimintajulistuksen mukaiset tunnukset. Hallitus lupasi tehdä voitavansa lopullisen rauhansopimuksen aikaansaamiseksi. Kansandemokraattien päätavoitteet olivat tuotantoelämän johtaminen uusille urille ottamalla tuotantolaitoksia valtion haltuun, virkakoneiston puhdistaminen aikaisempaa laveammin ja talonpoikien aseman ratkaiseminen maanhankintalakia radikaalimmalla tavalla siten, että nämä lähtisivät mukaan virkakoneiston puhdistamiseen. Muut hallituspuolueet sanoutuivat kuitenkin presidentti Paasikiven tukemina irti puhdistuspolitiikasta vetoamalla oikeusvaltion, demokraattisen valtiojärjestyksen ja lain pyhyyteen.Zetterberg 1987, s. 780.

Vuoden 1946 alusta lähtien Suomi ryhtyi omalta osaltaan selvittämään lopullisen rauhansopimuksen valmistelun yhteydessä esiin nousevia kysymyksiä. Pääministeri Pekkalan johtama valtuuskunta matkusti huhtikuussa 1946 Moskovaan, mutta suomalaisten tavattua Neuvostoliiton valtionpäämies Josif Stalinin ja ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin kävi selväksi, ettei Suomen esittämiin sotakorvausten alentamiseen ja rajantarkistuksiin suostuttaisi. Pääministeri Pekkalan johtama valtuuskunta matkusti elokuussa 1946 Pariisin rauhankonferenssiin, jossa Neuvostoliiton pääneuvottelijana toiminut varaulkoministeri Andrei Vyšinski torjui kiivaaseen äänensävyyn Suomen toivomukset. Pariisin rauhansopimus hyväksyttiin ilman Suomen siihen esittämiä muutoksia syyskuussa 1946, mutta sopimus allekirjoitettiin vasta 10. helmikuuta 1947. Suomen puolesta allekirjoittajina olivat ulkoministeri Carl Enckell ja maatalousministeri Vihtori Vesterinen.Zetterberg 1987, s. 780–783. Pääministeri Mauno Pekkala, ulkoministerit Carl Enckell ja Reinhold Svento sekä sisäministeri Yrjö Leino olivat jäseninä Suomen valtuuskunnassa, joka allekirjoitti Stalinin esittämän Suomen ja Neuvostoliiton välisen YYA-sopimuksen Moskovassa 7. huhtikuuta 1948.Zetterberg 1987, s. 790.

Sisäministeri Leinon ero
Huhut kommunistien suunnittelemasta vallankaappauksesta kiihtyivät kevään 1948 aikana ja saavuttivat huippunsa huhtikuun lopulla. SKDL:n vastustajat pitivät kaappauksen uhkaa todellisena, mikä sai heidät ryhtymään toimiin saadakseen sisäministerin eli valtakunnan poliisivoimien ylimmän johtajan salkun pois SKDL:n hallusta. Toukokuussa 1948 eduskunta käsitteli hallituksen toimintakertomusta vuodelta 1945, jolloin sisäministeri Yrjö Leino oli joutunut luovuttamaan valvontakomission "erittäin vaarallisiksi rikollisiksi" nimeämät Leinon vangit Liittoutuneiden valvontakomissiolle, minkä jälkeen kyseiset henkilöt oli kuljetettu hänen tietämättään välittömästi Neuvostoliittoon. Leinon poliittiset vastustajat katsoivat hänen luovuttaneen omavaltaisesti Suomen kansalaisia vieraalle valtiolle. 

Hallituksen kertomuksen hyväksymisen jälkeen kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja Arvo Salminen esitti yllättäen ponnen, jonka mukaan Leino ei enää nauttinut eduskunnan luottamusta. Suoritetussa äänestyksessä kokoomus, maalaisliitto, edistyspuolue, RKP:n enemmistö ja yksi SDP:n edustaja äänestivät ponsiehdotuksen puolesta, joka johti epäluottamuslauseeseen Leinoa vastaan. Pääosa SDP:n edustajista äänesti tyhjää ja viisi kansandemokraattia, mukaan lukien pääministeri Mauno Pekkala, oli poissa äänestyksestä. Lopputuloksena ponsiehdotus sai enemmistön äänin 81–61. Parlamentarismin sääntöjen mukaan Leinon olisi nyt pitänyt jättää eronpyyntönsä, mutta hän jatkoi ministerin tehtävässään ikään kuin mitään ei olisi tapahtunut, jolloin presidentti J. K. Paasikivi joutui ottamaan aloitteen käsiinsä ja vapauttamaan Leinon valtioneuvoston jäsenyydestä. Uudeksi sisäministeriksi hallituksen jäljellä olleelle toimikaudelle nimitettiin kansanedustaja Eino Kilpi. Kommunistit järjestivät Leinon erottamisen johdosta laajan mielenosoitus- ja lakkoliikkeen, mutta nämä niin sanotut Leino-lakot kuivuivat nopeasti kokoon. Leinolla oli yhä vahva suosio SKP:n kannattajien keskuudessa, mutta tosiasiassa kysymys oli tässä vaiheessa jo poliittisesti täysin yhdentekevästä henkilöstä, koska hän oli menettänyt myös oman puolueensa ja Neuvostoliiton luottamuksen. Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 189. Helsinki: Otava, 1987.

 Ministerit 
VirkaMinisteriTehtävissäPuolueValtioneuvoston kansliaPääministeri Mauno Pekkala 26.3.1946 – 29.7.1948  SKDL Ministeri valtioneuvoston kansliassaHertta Kuusinen4.6.1948 – 29.7.1948 SKDLUlkoasiainministeriöUlkoasiainministeri Carl Enckell  26.3.1946 – 29.7.1948    amm.Ministeri ulkoasiainministeriössä Reinhold Svento  26.3.1946 – 30.4.1948       SKDLOikeusministeriöOikeusministeri Eino Pekkala 26.3.1946 – 29.7.1948  SKDLSisäasiainministeriöSisäasiainministeri Yrjö Leino  26.3.1946 – 22.5.1948      SKDLEino Kilpi26.5.1948 – 29.7.1948      SKDLPuolustusministeriöPuolustusministeri Mauno Pekkala  26.3.1946 – 27.3.1946       SKDLYrjö Kallinen27.3.1946 – 29.7.1948 SDPValtiovarainministeriöValtiovarainministeri Ralf Törngren  26.3.1946 – 29.7.1948  RKPMinisteri valtiovarainministeriössä Onni Hiltunen  26.3.1946 – 29.7.1948   SDPOpetusministeriöOpetusministeri Eino Kilpi 26.3.1946 – 26.5.1948       SDPLennart Heljas26.5.1948 – 29.7.1948  MLMaatalousministeriöMaatalousministeri Vihtori Vesterinen  26.3.1946 – 29.7.1948       MLMinisteri maatalousministeriössä Paavo A. Viding 26.3.1946 – 29.7.1948       MLKulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriöKulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Lauri Kaijalainen  26.3.1946 – 29.7.1948   MLMinisteri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä Erkki Härmä 26.3.1946 – 29.7.1948    SDPKauppa- ja teollisuusministeriöKauppa- ja teollisuusministeri Uuno Takki  26.3.1946 – 29.7.1948    SDPSosiaaliministeriöSosiaaliministeri Matti Janhunen  26.3.1946 – 29.7.1948  SKDLMinisteri sosiaaliministeriössä Lennart Heljas 26.3.1946 – 26.5.1948   MLOnni Peltonen26.5.1948 – 29.7.1948 SDPKansanhuoltoministeriöKansanhuoltoministeri Taavi Vilhula  26.3.1946 – 29.7.1948    MLMinisteri kansanhuoltoministeriössä Yrjö Murto 26.3.1946 – 29.7.1948   SKDLSalkuton ministeri Hertta Kuusinen  26.5.1948 – 4.6.1948      SKDL

Huomioita

Lähteet

 Suomen historian pikkujättiläinen, päätoim. Seppo Zetterberg, Porvoo-Helsinki: WSOY, 1987. .

Viitteet

 Kirjallisuutta 
Fagerholm, K-A.: Puhemiehen ääni. S. 223-232. Tammi, 1977. .

Luokka:Suomen hallitukset