Marie Under

Marie Under (27. maaliskuuta 1883 Tallinna, Viro – 25. syyskuuta 1980 Mälarhöjden, Tukholma, Ruotsi) oli virolainen runoilija.[  Under Marie,] Kirjasampo, viitattu 20.10.2021

Under oli Viron 1900-luvun vaikutusvaltaisimpia kirjailijoita, mutta hän joutui toisen maailmansodan loppuvaiheissa pakenemaan Ruotsiin, jossa vietti loppuelämänsä.

Under avioitui runoilija Artur Adsonin kanssa.

 Elämä ja ura 
Under syntyi Tallinnassa. Hänen vanhempansa olivat Friedrich Under ja Leena Under (o.s. Kerner). Hän kävi Tallinnassa saksankielistä yksityiskoulua vuosina 1891–1900. Under ja Karl Hackerin avioituivat 1902 ja muuttivat Moskovaan. Under palasi Tallinnaan vuonna 1906 ja alkoi osallistua kirjalliseen elämään. Venäjän vallankumouksien välisenä aikana vuonna 1917 Under liittyi uusia kirjallisuudenmuotoja edistävään Siuru-ryhmään."Siuru". Facta 2001, WSOY 1985, 15. osa, palsta 15. Hän julkaisi ensimmäisen varsinaisen kirjansa, runokokoelman Sonetid ollessaan 34-vuotias. Nämä Underin runoelmat olivat raikkaita ja sensuelleja rakkausrunoja, jotka ärsyttivät pikkuporvarillisia piirejä. 

Sekasortoinen vallankumous ja ensimmäinen maailmansota vaikuttivat Underin tuotantoon, ja 1920-luvun alussa hän keskittyi runoissan yhteiskuntaa käsittelevään muotoon. 1920-luvun puolivälistä alkaen kriitikot alkoivat muualla Euroopassa kiinnostua hänestä. Underin runotuotanto saavutti määrällisen huippunsa 1920-luvun lopulla, mutta arvostus ja maine olivat suurimmillaan ennen toista maailmansotaa.

Vuonna 1935 julkaistusta teoksesta Kivi südamelt lähtien Under suuntasi taas uuteen suuntaan, ja tällä kertaa hän pyrki käsittelemään runoissaan ikiaikaisia ihmisen perusongelmia: sota ja rauha, viha ja rakkaus, pessimismi, kuolema ja sen viivyttäminen. Tätä suuntausta hän noudatti koko sota-ajan kuolemaansa saakka. Underin kypsän kauden tyylille on ominaista muotopuhtaus, vauhdikkuus ja runonsisäinen liikkuvuus.
pienoiskuva|Underin ja Adsonin hauta Skogskyrkogårdenissa.

Maanpakolaisuus
Ennen kuin Neuvostoliitto syyskuussa 1944 miehitti Viron, Marie Under ja hänen perheensä pakenivat Ruotsiin. Neuvostovalta julisti hänet kansanviholliseksi. Hänen runojensa julkaiseminen ja levittäminen kiellettiin, ja hänen teoksensa hävitettiin. Perhe vietti melkein vuoden pakolaisleirillä, ja vuonna 1945 he muuttivat Tukholman esikaupunkialueelle Mälarhöjdeniin, jossa Under asui kuolemaansa asti. Under kuoli Tukholmassa vuonna 1980, ja hänet haudattiin Skogskyrkogårdeniin. Tammikuussa 2015 hänet haudattiin uudelleen Viroon.

 Teokset 
 Sonetid (1917)
 Eelõitseng (1918)
 Sinine puri (1918)
 Verivalla (1920)
 Pärisosa (1923)
 Hääl varjust (1927)
 Rõõm ühest ilusast päevast (1928)
 Õnnevarjutus (1929)
 Lageda taeva all (1930)
 Kivi südamelt (1935)
 Mureliku suuga (1942)
 Sädemed tuhas (1954)
 Ääremail (1963)
 Mu süda laulab (1981)

Suomennettuja kokoelmia
 Avaran taivaan alla, suom. Aimo Rönkä, Valikoima runoja kokoelmista Meri on noussut, Kutsu, Kuollut hetki, Valkea lintu, Ikkunat on auki tähtiin, 1983
 Puutarhan syksy, valikoima Marie Underin runoja 1909–1962, SKS 1978 

Suomennettuja runoja antologioissa
Lähde:Under, Marie,  Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta Päivitetty 2.12.2020. Viitattu 16.12.2020
Antologiat
 Eestin runotar, WSOY 1940
 Pihlaja, 1983 
 Tämän runon haluaisin kuulla 2, Tammi 1987 
 Tämän runon haluaisin kuulla 3, Tammi 2000 
 Iltalaulu, WSOY 1971
 Tuhat laulujen vuotta, WSOY 1957, 1974, 2004

Runot
 A rebours, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Elojuhla, julkaisussa: Kaltio, 1989; nro 4
 Epätoivoinen: 1–3, suom. Aino Kaasinen, teoksessa: Pihlaja
 Huhtikuun hurmio, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Ikkunassa, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Ikkunat avattu tähdille, suom. Aino Kaasinen, teoksessa: Pihlaja
 Jouluyö, suom. Eila Kivikk'aho, teoksessa: Tämän runon haluaisin kuulla 3
 Kalastajakylässä, suom. Pirkko Huurto, teoksessa: Purje Otava, 1980 
 Kaunistautuessa, suom. Sirpa Hajba, teoksessa: Joka tytön runokirja Tammi 2006 
 Ken?, suom. Esko Karppanen, julkaisussa: Kaltio, 1989; nro 4
 Kesäyö, suom. Aino Kaasinen, teoksessa: Pihlaja
 Kotiinpaluu, suom. Helka Hiisku, teoksessa: Iltalaulu
 Kutsu, suom. Aimo Rönkä, julkaisussa: Kaltio, 1981; nro 3
 Kylpy, suom. P. Mustapää, teoksessa: Lausuntaohjelmistoa (1929), WSOY 1929
 Laitakaupungissa, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Lapsensurmaaja, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Luxembourgin puistossa, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Luxembourgin puistossa, suom. Otto Manninen, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta, WSOY 1974, 2004
 Meren kanssa yksin, Suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta, WSOY 1974, 2004
 Muistojen peili, suom. Aimo Rönkä, julkaisussa: Kaltio, 1981; nro 3
 Muistojen peili, suom. Aino Kaasinen, teoksessa: Pihlaja
 Nyt saapuu ajat öitten valkeiden, suom. P. Mustapää, teoksessa: Eestin runotar
 On silti niin ikävää, suom. Pirkko Ihalainen, teoksessa: Päivänlasku, Kirjayhtymä 1982 
 Pysähdyn, suom. Aino Kaasinen, teoksessa: Pihlaja
 Rajamailla: II, Sirpa Hajba, teoksessa: Hannu-Pekka Lappalainen (toim.), Päivänlasku, Kirjayhtymä 1982 
 Saapuvat ajat öiden valkeiden, suom. P. Mustapää ja Aale Tynni, teoksissa: Tuhat laulujen vuotta, WSOY 1957 ja Tämän runon haluaisin kuulla 2
 Sireenien aikaan, suom. Saima Harmaja, teoksessa: Eestin runotar ja teoksessa: Saima Harmaja, Kootut runot sekä runoilijakehitys päiväkirjojen ja kirjeiden valossa, WSOY 2013. .
 Suudelma, suom. Aimo Rönkä, julkaisussa: Kaltio, 1981; nro 3 ja teoksessa: Tämän runon haluaisin kuulla 2
 Suviyö, suom. Aimo Rönkä, julkaisussa: Kaltio, 1981; nro 3
 Talvella, suom. Esko Karppanen, julkaisussa: Kaltio,1989; nro 4
 Tulo taivaaseen: Legenda: 1–4, suom. Helka Hiisku, teoksessa: Iltalaulu
 Tänään, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Unettoman laulu, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar Unettoman laulu, suom. Otto Manninen ja Aale Tynni teoksessa: Tuhat laulujen vuotta WSOY 1957, 1974, 2004
 Vaeltava järvi, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Vai?, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Valkea portti, suom. Otto Manninen, teoksessa: Eestin runotar
 Valkoinen lintu: 1–3, suom. Helka Hiisku, teoksessa: Iltalaulu
 Varsa, suom. Aimo Rönkä, teoksissa: Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa, WSOY 2003  ja toim. Tuula Korolainen, Riitta Tulusto, Minä olen sukua hevosille, Otava 1996 
 Vihainen kevät, suom. Esko Karppanen, julkaisussa: Kaltio,1989; nro 4
 Äidin laulu, suom. Elsa-Kirsti Kostiainen, teoksessa: Äiti: runoja äidinrakkauden ylistykseksi, WSOY 1931

Lähteet

 Aiheesta muualla 
 Väitöstutkimus virolaisrunoilija Marie Underin elämästä ja vaikutuksesta (Sirje Kiin, Turun yliopisto)

Luokka:Virolaiset runoilijat
Luokka:Vuonna 1883 syntyneet
Luokka:Vuonna 1980 kuolleet