Nikola I

Nikola I Petrović-Njegoš (serb. Краљ Никола I Петровић Његош); (7. lokakuuta 1841 Njegoš, Montenegro – 2. maaliskuuta 1921 Antibes, Ranska)Nicholas I  Encyclopædia Britannica Online Academic Edition. Viitattu 27.5.2014. oli Montenegron ruhtinas vuosina 1860–1910 ja Montenegron kuningas vuosina 1910–1918.  

Hänen valtakaudellaan Montenegro sai itsenäisyydelleen kansainvälisen tunnustuksen vuonna 1878. Ensimmäisen maailmansodan aikana Montenegro miehitettiin, jolloin Nikolan oli lähdettävä maanpakoon.  

Hän oli Petrović-Njegošin suvun viimeinen hallitsija. Nikola I sai lempinimen ”Euroopan appiukko”, kun hänen tyttärensä naitettiin eri maiden hoveihin. 

Suku ja koulutus 
Nikolan vanhemmat olivat suurvoivodi, poliitikko, sotilasjohtaja ja runoilija Mirko Petrović-Njegoš (1820–1867) ja Anastasia Martinović (1824–1894), joka oli voivodi Drago Martinovićin ja Stana Martinovićin tytär. Hänellä oli kaksi nuorempaa sisarta Anastasia ja Maria. Nikola opiskeli vuosina 1858–1860 Pariisissa.Nordisk familjebok (1913), s. 1001–1002  Runeberg.org. Viitattu 27.5.2014. Hän oli lapsettoman setänsä, ruhtinas Danilo I:n kruununperijä. 

 Ruhtinas 
Nikolasta tuli vain 18-vuotiaana Montenegron ruhtinas, kun setä Danilo I kuoli salamurhan uhrina 13. elokuuta 1860. Nikola I oli vahva hallitsija, ja hän johti Montenegroa menestyksekkäissä sodissa Osmanien valtakuntaa vastaan vuosina 1862 ja 1876. Montenegro osallistui myös Venäjän–Turkin sotaan, jonka jälkeen vuoden 1878 Berliinin kongressi antoi Montenegron itsenäisyydelle kansainvälisen tunnustuksen. Rauhansopimuksen seurauksena Montenegron alue kaksinkertaistui ja se sai yhteyden Adrianmeren rannikkoon. Venäjä ryhtyi tämän jälkeen tukemaan Montenegroa taloudellisesti ja sotilaallisesti. Seuraavat vuodet maa nautti suhteellisesta rauhasta ja vakaudesta. Maa sai myös lehdistönvapauden ja rikoslain.

Nikola hallitsi melko yksinvaltaisesti, kunnes joutui vuonna 1905 hyväksymään ensimmäisen perustuslain säätämisen Montenegrolle. Hänen itsevaltainen hallintonsa herätti sen jälkeenkin vastustusta, ja vuonna 1907 hänet yritettiin murhata pommiattentaatilla Cetinjessä. Toisaalta Nikola pyrki tuomaan Montenegroon länsimaisia uudistuksia ja tapoja. Hänen kaudellaan maan taloutta, kulkuyhteyksiä, oppilaitoksia ja oikeusjärjestelmää kehitettiin. Nikola oli kiinnostunut kulttuurista ja hän julkaisi 1890-luvulla useita runokokoelmia.
pienoiskuva|Ruhtinas Nikola I vuonna 1909

Kuningas
Nikola julistautui 28. elokuuta 1910 kuninkaaksi. Hän vei Montenegron mukaan ensimmäiseen Balkanin sotaan vuosina 1912–1913, mutta maa ei saanut hänen toivomansa suuruisia aluelaajennuksia. Ensimmäisessä maailmansodassa Montenegro tuki Serbiaa Itävalta-Unkaria vastaan. Sotilaallisen tappion jälkeen Nikola I joutui tekemään tammikuussa 1916 erillisrauhan ja pakenemaan Italiaan Itävalta-Unkarin miehitettyä koko Montenegron. Hän asettui sittemmin Ranskaan Neuillyyn yhdessä pakolaishallituksensa kanssa.Nordisk familjebok, täydennysosa (1925), s. 754–755  Runeberg.org. Viitattu 27.5.2014.

Ensimmäisen maailmansodan jatkuessa serbit saivat Montenegron pakolaishallituksen syrjäytettyä ympärysvaltojen keskinäisissä neuvotteluissa, eikä sen edustajia kutsuttu lainkaan Pariisin rauhankonferenssiin. Maailmansodan päätyttyä Serbia miehitti Montenegron alueen ja Podgoricaan kutsuttiin Montenegron kansalliskokous, joka julisti 26. marraskuuta 1918 Nikolan syrjäytetyksi valtaistuimelta ja hyväksyi Montenegron yhdistämisen Serbian kanssa. Montenegro menetti näin itsenäisyytensä, ja siitä tuli osa uutta Jugoslavian valtiota. Kansannousu liittoa vastaan murskattiin.

Hän rakennutti huvipurtensa saattajiksi kaksi loistoalusta, mutta jouduttuaan konkurssiin ne lunasti itselleen keisari Aleksanteri III. Lokakuun vallankumouksen jälkeen alukset jäivät Suomeen, missä niistä tuli Suomen laivaston merkittävä osa nimillä Klas Horn ja Matti Kurki.

 Maanpako 
Nikola asui loppuikänsä maanpaossa Ranskassa, mutta pitäytyi kuolemaansa saakka vaatimuksessaan Montenegron kruunuun. Hän kuoli vuonna 1921 Ranskan Antibesissa, jossa myös kuningatar Milena kuoli kaksi vuotta myöhemmin. Nikolan kuoltua vaatimus Montenegron kruunuun siirtyi hänen vanhimmalle pojalleen Danilolle, joka kuitenkin luopui jo kuuden päivän kuluttua asemastaan 11-vuotiaan veljenpoikansa Mihailin hyväksi. Kuningas Nikola haudattiin Italiaan. Vuonna 1989 Nikolan, kuningatar Milenan ja heidän kahden nuorimman tyttärensä jäännökset siirrettiin Montenegroon.
pienoiskuva|Nikola I puolisonsa, lastensa ja näiden puolisoitten kanssa kruunajaistensa aikoihin vuonna 1910. Takarivissä: suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitš, Battenbergin prinssi Franz Joseph, prinsessa Vjera, prinsessa Xenia, kruununprinssi Danilo, prinssi Mirko, prinssi Petar. Keskirivi: Mecklenburg-Strelitzin herttuatar Milica-Jutta (Danilon puoliso), prinsessa Anna, prinsessa Elena, kuningatar Milena, kuningas Nikola, prinsessa Milica, Italian kuningas Vittorio-Emanuele III, prinsessa Natalia (Mirkon puoliso). Eturivi: Serbian prinsessa Elena (Zorkan tytär), ruhtinatar Marina Petrovna (Milizan ja Pjotrin tytär), Serbian prinssi Aleksandr.

 Avioliitto ja jälkeläiset 
Nikola I nai vuonna 1860 Milena Vukotićin (1847–1923), joka oli suurmaanomistaja, voivodi Petar Vukotićin ja Jelena Vojvodićin tytär. Heidät oli kihlattu toisilleen jo lapsina. Heidän kahdestatoista lapsestaan aikuisiksi eli kymmenen lasta. Ovelana diplomatian taitajana Nikola järjesti tyttärensä puolisoiksi Euroopan eri maiden hoveihin. 

 Ljubica, avioiduttuaan Zorka (23. joulukuuta [J: 11. joulukuuta] 1864 – 16. maaliskuuta [J: 4 maaliskuuta] 1890), avioitui vuonna 1883 Serbian prinssi Petar Karađorđevićin kanssa, heille syntyi viisi lasta. Zorka kuoli 25-vuotiaana synnytykseen ennen kuin hänen puolisonsa nousi valtaistuimelle. Heidän poikansa Aleksanteri I seurasi isäänsä kuninkaana, tytär Elena avioitui ruhtinas Ioann Konstantinovitš Romanovin kanssa. 
 Milica (Militza) (26. kesäkuuta 1866 – 5. syyskuuta 1951), avioitui vuonna 1889 venäläisen suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitš Romanovin kanssa, heille syntyi neljä lasta
 Anastasia (Stana) (4. tammikuuta 1868 –15. marraskuuta 1935), avioitui (1) vuonna 1889 venäläissyntyisen Leuchtenbergin herttua Georgi Maksimilianovitš Romanovskin kanssa, joka oli Eugène de Beauharnais'n pojan Maksimilianin poika ja Nikolai I:n tyttären Maria Nikolajevnan poika; heille syntyi kaksi lasta. Saatuaan avioeron uskottomasta miehestään marraskuussa 1906 hän avioitui vuonna 1907 venäläisen suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanovin kanssa, liitto oli lapseton.
 Marija (29. maaliskuuta 1869 – 7. toukokuuta 1885), kuoli 16-vuotiaana
 kruununprinssi Danilo Alexander (29. kesäkuuta 1871 – 24. syyskuuta 1939), avioitui Mecklenburg-Strelitzin herttuatar Augusta Charlotte Julian kanssa, liitto oli lapseton
 Elena (8. tammikuuta 1873 – 28. marraskuuta 1952), avioitui vuonna 1896 Italian tulevan kuninkaan Viktor Emanuel III:n kanssa.
 Anna (18. elokuuta 1874 – 22. huhtikuuta 1971), avioitui vuonna 1897 saksalaisen herttua Franz Joseph von Battenbergin kanssa, liitto oli lapseton
 Sofia (2. toukokuuta 1876 – 14. kesäkuuta 1876), kuoli alle kaksikuisena
 Mirko Dmitri (17. huhtikuuta 1879 – 2. maaliskuuta 1918), avioitui Natalia Konstantinovićin kanssa, joka oli Serbian prinsessa Anka Obrenovićin tyttärentytär ja Serbian kuningas Alexander I Obrenovićin serkku, heidän poikansa oli Montenegron ruhtinas Mihail
 Xenia (22. huhtikuuta 1881 – 10. maaliskuuta 1960), pysyi naimattomana, ei perillisiä 
 Vjera (22. helmikuuta 1887 – 31. lokakuuta 1927), pysyi naimattomana, ei perillisiä
 Petar (10. lokakuuta 1889 – 7. toukokuuta, 1932), avioitui 1924 d'Usseaux'n kreivitär Violet Emily Wegnerin kanssa, liitto oli lapseton

Lähteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Montenegron hallitsijat
Luokka:Kuninkaat
Luokka:Vuonna 1841 syntyneet
Luokka:Vuonna 1921 kuolleet