Elizabeth Taylor

Elizabeth Rosemond Taylor () oli brittiläis-yhdysvaltalainen näyttelijä ja filmitähti. Hän aloitti uransa lapsinäyttelijänä 1940-luvulla ja jatkoi uraansa 1960-luvulle, jolloin hän oli alan parhaiten palkattu naistähti. American Film Institute nimesi hänet seitsemänneksi suurimmaksi naiselokuvatähdeksi vuonna 1999.

Taylor eli lähes koko elämänsä julkisuuden valokeilassa. Äitinsä ponnistelujen ansiosta hän nousi tähdeksi 11-vuotiaana Yli esteitten -elokuvan pääosassa. Vuosien varrella hänestä kehittyi Hollywoodin hallitseva kauneuskuningatar ja yksi alansa tunnetuimmista näyttelijöistä. Taylor oli 1950-luvulla studionsa Metro-Goldwyn-Mayerin suurimpia kassamagneetteja elokuvien Paikka auringossa (1951), Jättiläinen (1956) ja Kissa kuumalla katolla (1958) ansiosta.

Taylor palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla rooleistaan elokuvissa Ei rahasta (1960) ja Kuka pelkää Virginia Woolfia? (1966). Jälkimmäisestä hän sai myös Baftan vuonna 1967. Lisäksi hän voitti Golden Globen vuonna 1960 elokuvasta Äkkiä viime kesänä.

Taylorilla oli kahdeksan avioliittoa. Näyttelijä Richard Burtonin kanssa hän avioitui ja erosi kahdesti. Burtonin kanssa hän myös teki osan tunnetuimmista elokuvistaan, kuten Kleopatran (1963). Uransa kulta-aikoina Taylorin imagoon vaikuttivat useat julkiset skandaalit. 1980-luvulta alkaen Taylor työskenteli AIDS-potilaiden hyväksi. 

 Sukutausta ja varhaisvaiheet 

Elizabeth Taylor syntyi helmikuussa 1932 varakkaassa Hampsteadin kaupunginosassa Lontoossa. Hänen vanhempansa Francis Lenn Taylor (1897–1968) ja Sara Viola Warmbrodt (1895–1994) olivat amerikkalaisia, jotka asuivat tuolloin Englannissa. Elizabeth oli pariskunnan toinen lapsi, hänen isoveljensä Howard oli syntynyt 27. kesäkuuta 1929.Spoto 1995, s. 28. Molemmilla oli syntyjään Britannian sekä Yhdysvaltain kaksoiskansalaisuus.Mann 2009, s. 76.

Taylorin vanhemmat olivat kotoisin pienestä teollisuuskaupungista Kansasissa. Molemmat olivat lähtöisin alemmasta keskiluokasta. Elizabethin isä oli ammatiltaan taidekauppias ja äiti entinen näyttelijä, taiteilijanimeltään Sara Sothern. Heidän sukujuurensa olivat enimmäkseen amerikkalaiset, mutta Sara Warmbrodt oli myös neljäsosaksi sveitsiläinen. Sara Sothern pääsi nuorena mukaan varieteeryhmään, eteni 1920-luvulla Broadwaylle ja tuli tunnetuksi roolistaan Channing Pollockin näytelmässä The Fool. Hän tapasi New Yorkissa uudelleen Francis Taylorin, jonka oli tuntenut pintapuolisesti jo Kansasissa. Sothern lopetti näyttelijänuransa avioiduttuaan Taylorin kanssa lokakuussa 1926.Mann 2009, s. 68, 69, 81.

Taylorit asettuivat vuonna 1929 Lontooseen, jonne Francis Taylorin eno Howard Young perusti taidegallerian. Perhe eli Lontoossa yltäkylläisesti, mikä oli paljolti Elizabethin epävirallisen kummisedän, majuri Victor Cazaletin ansiota. Heillä oli palveluskuntaa, maaseutuasunto Kentissä sekä rantahuvila Devonissa. Elizabeth alkoi kolmevuotiaana käydä balettitunneilla ja opetteli ratsastamaan omalla hevosellaan. Jo tuolloin Sara Taylor toivoi tyttärestään elokuvatähteä.Spoto 1995, s. 29, 33, 34.

Taylorit matkustivat talviksi Yhdysvaltoihin ja palasivat sinne pysyvästi vuonna 1939 toisen maailmansodan uhan kasvaessa. Francis Taylor avasi Howard-enonsa kanssa uuden gallerian Los Angelesiin elokuvaväen suosimaan Château Élysée -hotelliin. Elizabeth ja Howard ilmoitettiin läheiseen Hawthorne Schooliin, jonka oppilaina oli paljon studiopomojen lapsia. Samaan aikaan Sara Taylor pyrki sinnikkäästi saamaan Elizabethille filmisopimuksen ja liioitteli agenttien sekä muiden ihmisten kiinnostusta tyttäreensä.Spoto 1995, s. 37, 38.

pienois|pysty|Kaksivuotias Elizabeth Taylor, äiti Sara Sothern ja veli Howard, 1934.

 Ura 

 Ensimmäiset roolit 

Elizabethin äiti kuljetti tytärtään koekuvauksissa, ja tämä sai ensimmäisen sopimuksensa Universal Picturesilta vuonna 1941. Elizabeth aloitti yhdeksänvuotiaana pikkuroolilla elokuvassa There’s One Born Every Minute. Se jäi hänen ainoaksi elokuvakseen Universalille. Vuoden sisällä studio erotti Elizabethin, koska hänen sanottiin näyttävän ikäistään vanhemmalta. Seuraavan sopimuksensa hän sai Metro-Goldwyn-Mayerilta. Elizabethin sopimus MGM:n kanssa takasi hänelle 100 dollarin viikkopalkan, ja hän sai pikkuroolit elokuvista Lassie palaa kotiin (1943) ja Doverin valkeat kalliot (1944). Hänet lainattiin vaatimattomaan osaan myös 20th Century Foxin elokuvaan Kotiopettajattaren romaani (1943).Mann 2009, s. 64, 73, 79.

Taylorit tutustuivat jo ennen Yhdysvaltoihin muuttoa merkittävään juorukolumnistiin Hedda Hopperiin, joka oli siitä lähtien vahvasti läsnä Elizabethin elämässä. Kun Elizabeth oli tekemässä läpimurtoaan lapsitähtenä, Hopper yritti innokkaasti saada itselleen kunnian Elizabeth Taylorin ”löytämisestä” ja uskoi, että juuri hän oli tehnyt Elizabethista tähden. Myöhemmin hän yritti kaikin keinoin mustata Taylorin maineen.Mann 2009, s. 75, 101.

 Nuori tähdenalku 

pienois|pysty|Mickey Rooney ja Elizabeth Taylor elokuvassa Yli esteitten (1944).
Pienet roolit arvostetuissa tuotannoissa eivät edistäneet 11-vuotiaan Elizabethin uraa. Sara Taylor haki kesällä 1943 sitkeästi tyttärelleen roolia, joka tekisi hänestä maailmanluokan tähden. Elizabeth koekuvattiin Yli esteitten -elokuvan päärooliin, johon tarvittiin englantilaisella korostuksella puhuvaa ja ratsastustaitoista tyttöä. Tuottaja Pan Berman piti Elizabethia liian pienikokoisena esittämään teini-ikäistä kilparatsastajaa Velvet Brownia, mutta Sara Taylor vakuutteli, että tyttö kasvaisi pituutta.Mann 2009, s. 93. Elizabeth alkoi liikkua enemmän ja syödä pihvejä kasvaakseen tarvittavat sentit, ja lopputuloksena hän sai roolin.

Yli esteitten oli suurmenestys, ja sen myötä Elizabeth Taylorista tuli 12-vuotiaana hänen äitinsä toivoma Hollywood-tähti. Elokuvan muissa osissa olivat nuoret näyttelijät Mickey Rooney ja Angela Lansbury. Vuosia myöhemmin Taylor kutsui tuota elokuvaa tekemistään ”kaikista jännittävimmäksi”, vaikka kärsikin selkäviasta, jonka hän oli saanut kuvauksissa pudottuaan hevosen selästä.Mann 2009, s. 102.

Elokuvan markkinoinnissa MGM alkoi rakentaa Elizabethille julkista imagoa. Elizabeth esiteltiin julkisuudessa neitseellisen puhtoisena tyttönä, mutta hän näytti jo 12-vuotiaana ikäistään kypsemmältä, minkä studio pelkäsi vesittävän koko elokuvan. Sara Taylorin käskettiin pitää tytärtään entistä tarkemmin silmällä, vaikka tämä oli jo valmiiksi riippuvainen äidistään muun muassa pukeutumisessa ja ruokavaliossa. Lehdistön esittelemä Elizabeth oli viaton ja viehkeä, mutta hän oli todellisuudessa sisukas, pikkuvanha ja jopa rääväsuinen.Mann 2009, s. 99, 100, 103.

Elizabeth Taylorista tuli tähtenä osa suuren filmiyhtiön kalustoa. Hän joutui usein lähtemään kuvauksiin kesken oppitunnin, opettelemaan käsikirjoituksia, olemaan lehtikuvauksissa sekä osallistumaan tanssi- ja puhetekniikkatunneille. Taylor oli perheensä elättäjä jo 12-vuotiaana, ja myöhemmin hän kaipasi aikoja ennen elokuvauraa, jolloin oli saanut olla tavallinen lapsi.Mann 2009, s. 88.

 Kohti aikuisrooleja 

Yli esteitten -elokuvan roolista saadun ylistävän palautteen myötä Elizabeth sai MGM:llä lisää rooleja, jotka veivät häntä kohti kypsää tähteyttä. Uuden sopimuksensa nojalla hän ansaitsi 750 dollaria viikossa. Elizabeth jatkoi viattomien nuorten esittämistä esimerkiksi elokuvissa Ensilempi ja Isä ja me. Molemmat tulivat ensi-iltaan vuonna 1947. Ennakkona siirtymisestä aistillisempiin rooleihin oli Vanha rakkaus ei ruostu, jossa 15-vuotias Elizabeth suuteli 24-vuotiasta Peter Lawfordia. Taylor sai studiolta lempinimen ”One-Shot-Liz”, joka viittasi hänen kykyynsä näytellä kokonainen kohtaus yhdellä otoksella. Elizabethin uran alun merkittävin elokuva oli historiallis-romanttinen Pikku naisia (1949), jossa hän esiintyi omahyväisen Amyn osassa.Mann 2009, s. 111.

16-vuotias Taylor nähtiin ”aikuisen naisen” rooleissa ensi kerran elokuvissa Conspirator ja Kaikkien aikojen kohmelo. Ensin mainitussa hän näytteli 21-vuotiasta naista, joka menee tietämättään naimisiin kommunistivakoilijan kanssa. Taylorin miesvastanäyttelijät molemmissa elokuvissa olivat häntä huomattavan paljon vanhempia. Taylor oppi näyttämään aistilliselta ja provosoivalta, vaikkei omien sanojensa mukaan vielä tuntenut itseään aikuiseksi.Mann 2009, s. 112, 113.

Taylor oli 1950-luvun alussa MGM-yhtiön kuumin tuote, uhkean romanttinen unelmatyttö. Hänen valttinaan pidettiin silmiä, joita oli alettu kutsua ”orvokinsinisiksi”.Mann 2009, s. 117. Taylorin sekä hotelliperijä Conrad ”Nicky” Hiltonin häät toukokuussa 1950 olivat studion järjestämä suuri mediatapahtuma. Häät toimivat samalla julkisuuskampanjana Taylorin seuraavalle elokuvalle, komedialle Morsiamen isä (1950). Taylorilla oli häihinsä valmistautuvan nuoren morsiamen osa, isän roolissa oli Spencer Tracy.

Seuraavana vuonna Taylor näytteli toista naispääosaa elokuvassa Paikka auringossa, joka oli menestys ja keräsi kuusi Oscaria.Mann 2009, s. 110, 126. Elokuvasta tuli Taylorin uralla käänteentekevä ja hän kohosi ensiluokan filmitähtien joukkoon. Ohjaaja George Stevens kertoi halunneensa Taylorin rooliin, sillä ”hänestä huokui suuri kypsyys, hänellä oli kaikki emotionaaliset valmiudet, älyä... Hän pystyi kaikkeen, mihin vain halusi.”Mann 2009, s. 135, 138, 157.

 Supertähteys 

Vaikka Taylor teki studiolleen kassamagneetin toisensa jälkeen, hän ei pitänyt saamistaan rooleista, jotka hänen mielestään esineellistivät naisia. Vuonna 1954 ensi-iltaan tullut romanttinen draama Muistojeni Pariisi puolestaan oli Taylorille mieluinen, sillä hän pääsi tulkitsemaan tavallista moni-ilmeisemmän hahmon. Taylorin vastanäyttelijänä oli Van Johnson, jonka kanssa hän oli näytellyt neljä vuotta aiemmin Kaikkien aikojen kohmelossa. Muistojeni Pariisi ei tuottanut yhtä hyvin kuin useat muut Taylorin elokuvat, mutta sai enimmäkseen myönteisiä arvioita.Mann 2009, s. 165.

Taylor oli saanut kielteistä julkisuutta jätettyään Nicky Hiltonin kahdeksan kuukautta kestäneen liiton jälkeen. Toisen avioliittonsa Taylor solmi Conspiratorin kuvauksissa tapaamansa Michael Wildingin kanssa hiukan ennen 20-vuotispäiväänsä. Avioliitto toimi ennen kaikkea ratkaisuna Taylorin maineen kohentamiseksi skandaalin jälkeen. Taylorin ja Wildingin liitosta syntyi kaksi poikaa, ja Tayloria alettiin esittää lehdissä paitsi filmitähtenä myös perheenäitinä.Mann 2009, s. 166–168.

pienois|pysty|Elizabeth Taylor ja Rock Hudson Jättiläisessä (1956).
Vuonna 1955 Taylor kuvasi yhden merkittävimmistä elokuvistaan, Edna Ferberin romaaniin perustuvan ja Warner Brosin tuottaman Jättiläisen, joka kertoi suurkarjatilallisista ja öljypohatoista kolmessa sukupolvessa. Miespääosissa olivat Rock Hudson ja James Dean. Jättiläinen oli Warnerin historian laajimpia ja kalleimpia tuotantoja. Taylor näytteli haastavan roolin Leslie Benedictinä, ja uuden laajakuvamenetelmän vuoksi hän joutui luopumaan vähäeleisestä näyttelemistyylistään. Kuvaukset tehtiin Texasissa kesän ja syksyn 1955 aikana, mutta ne oli keskeytettävä useaan kertaan Taylorin sairastelujen vuoksi. James Dean kuoli auto-onnettomuudessa vain muutama päivä kuvausten päättymisen jälkeen. Tästä huolimatta Jättiläinen oli ilmestyessään valtaisa menestys ja Taylorin roolisuoristus luettiin hänen vahvimpien töidensä joukkoon.Mann 2009, s. 161, 165, 208.

MGM roolitti Taylorin ja Montgomery Cliftin elokuvaan Sadepuun maa (1957), jolla yritettiin toistaa Tuulen viemää -elokuvan (1939) menestys. Elokuva sijoittui Yhdysvaltain sisällissodan aikaan. Taylor piti mieleltään häiriintyneen neidon roolia ”kiehtovana”, vaikka ei pitänytkään itse elokuvasta. Kuvausten aikana Monty Clift joutui auto-onnettomuuteen lähdettyään illanvietosta Taylorin ja Wildingin luota. Taylor ryömi sisälle romuttuneeseen autoon ja pelasti Cliftin hengen kaivamalla ylös tämän kurkkuun juuttuneet katkenneet hampaat.Mann 2009, s. 203, 204.

Taylorin filmatessa Sadepuun maata hänen suhteensa Wildingiin oli enää ainoastaan toverillinen, mutta he pitivät jonkin aikaa yllä onnellista julkisivua. Pian avioeron jälkeen Taylor alkoi seurustella vauraan elokuvamogulin Mike Toddin kanssa.Mann 2009, s. 192. Sadepuun maa oli kassamenestys, vaikkei yltänytkään klassikoksi Tuulen viemään tavoin. Taylor sai roolistaan ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa. Hän alkoi saada arvostusta monipuolisena näyttelijänä eikä vain nimekkäiden miestähtien hohdokkaana vastaparina, mutta samaan aikaan hänen yksityiselämäänsä värittivät monet skandaalit.Mann 2009, s. 198, 199.

 Kissa ja kodinrikkoja 

pienois|vasen|Taylor ja Paul Newman elokuvan Kissa kuumalla katolla trailerissa.
Taylorin seuraava elokuva Kissa kuumalla katolla (1958) perustui Tennessee Williamsin samannimiseen näytelmään. Hän oli ennen tuotannon alkamista synnyttänyt Mike Toddille tyttövauvan ja matkustanut itämaissa. Sopimus velvoitti Taylorin tekemään MGM:lle vielä kaksi elokuvaa. Hän kiinnostui ”kissa-Maggien” roolista, joka oli alkoholisoituneen miehen seksuaalisesti turhautunut vaimo.Mann 2009, s. 240, 241. Rooli toi esille Taylorin aistillisen puolen ja hän pääsi irtaantumaan lopullisesti viehkeiden tyttöjen rooleista.Mann 2009, s. 243, 244. Elokuvasta tuli kassamagneetti ja kriitikot pitivät Taylorin suoritusta erinomaisena. Hän sai roolistaan sekä Oscar- että Bafta-ehdokkuuden.Mann 2009, s. 268, 309–313.

Maaliskuussa 1958 Taylor oli ehtinyt filmata Kissaa kuumalla katolla vain pari viikkoa, kun Mike Todd sai surmansa lento-onnettomuudessa. Taylor sai koko lehdistön myötätunnon puolelleen ja hänen suruaan kuulutettiin niin Yhdysvaltojen kuin ulkomaidenkin viestimissä. Toddin hautajaisissa surun murtama Taylor pyörtyi veljensä syliin.Mann 2009, s. 265, 266. Taylor sai Kissan kuumalla katolla kuvaukset päätökseen, muutoin hän vietti hiljaiseloa Beverly Hillsin kodissaan.

Kissa kuumalla katolla -tuotannon aikana Taylorin julkisuuskuvaa romutti jälleen uusi skandaali, kun hän aloitti suhteen kuolleen aviomiehensä suojatin, naimisissa olleen laulaja Eddie Fisherin kanssa. Lehdistö oli juhlistanut Fisheriä ja näyttelijä Debbie Reynoldsia Amerikan ”ihanneparina”, vaikka heidän liittonsa oli alusta saakka ollut vain kulissia. Juorutoimittaja Hedda Hopper, joka aiemmin oli suosinut Tayloria ja edesauttanut tämän julkisuuskuvan syntyä, otti suhteen henkilökohtaisena loukkauksena. Hänen vanavedessään lehdet sekä kotiäidit ympäri Yhdysvaltoja tuomitsivat suhteen, jolloin Taylorin imago muuttui surevasta leskestä ”kodinrikkojaksi”. Hänestä annettiin karkea ja hävytön kuva, jota MGM käytti hyväkseen elokuvan markkinoinnissa. Taylor piti Maggien osaa yhtenä uransa kohokohdista yksityiselämänsä tragediasta huolimatta.Mann 2009, s. 312.

Taylor näytteli seuraavaksi ensimmäistä kertaa riippumattoman tuottajan Sam Spiegelin draamaelokuvassa Äkkiä viime kesänä (1959), joka oli niin ikään Tennessee Williamsin näytelmän filmisovitus. Siinä hän esiintyi kolmatta kertaa Montgomery Cliftin vastanäyttelijänä. Toisessa naispääosassa oli Katharine Hepburn. Äkkiä viime kesänä on monisäikeinen tarina torjutusta homoseksuaalisuudesta ja lobotomian seurauksista.Spoto 1995, s. 192. Mainosjulisteissa kaupattiin muodokasta Elizabeth Tayloria valkoisessa uimapuvussa ja vähäteltiin sisällön synkeyttä. Temppu toimi, ja Äkkiä viime kesänä oli ilmestyessään yleisömenestys. Taylor oli roolistaan kolmannen kerran Oscar-ehdokkaana ja voitti ensimmäisen Golden Globensa.Mann 2009, s. 324, 325.

Vuonna 1959 Taylor oli vielä velkaa yhden elokuvan MGM:lle. Draamaelokuva Ei rahasta (1960), jossa Taylor esitti seksityöläistä, hyödynsi kaikin tavoin avioliittoskandaalia. Ei rahasta oli elokuva, jota Taylor aina inhosi, mutta suostui tekemään roolin, kunhan Eddie Fisher olisi mukana sympaattisessa sivuosassa. Ei rahasta oli aikansa mittapuulla rohkea elokuva. Siitä tuli kaupallinen menestys ja Taylor palkittiin roolistaan Oscarilla. Uusi ”syntisen naisen” imago ja Taylorin terveydentilasta kertovat otsikot toivat elokuvalle yhä enemmän huomiota. Tom Mankiewicz totesi: ”Jok’ikinen nainen Amerikassa halusi olla Elizabeth Taylor, ja jokainen mies halusi häntä.”Mann 2009, s. 326, 340–343.

 Vuodet huipulla 

pienois|pysty|Richard Burton Marcus Antoniuksena ja Elizabeth Taylor Kleopatrana.
Vuonna 1961 Taylor otti vastaan pääroolin 20th Century Foxin tuottamasta Kleopatrasta, joka tuolloin oli suurin ja kallein koskaan tehty elokuva. Jo ennen tuotannon aloittamista Taylor sairastui ja joutui kahdesti sairaalahoitoon Lontoossa. Lehdet kirjoittivat hänen olleen kuoleman porteilla ja hänen luultiin erheellisesti myös kuolleen. Taylorin kotiutuminen sairaalasta ”ihmeparantumisen” jälkeen maaliskuun lopulla 1961 oli kansainvälinen uutinen.Mann 2009, s. 336, 337.

Taylor oli ensimmäinen naisnäyttelijä, jolle maksettiin miljoonan dollarin palkkio. Lisäksi hän sai 10 % osuuden Kleopatran tuotoista.Mann 2009, s. 322, 323. Taylorin vaatimuksesta kuvaukset siirrettiin lämpimämpään ilmastoon Roomaan. Siellä Taylor rakastui vastanäyttelijäänsä, myös naimisissa olevaan Richard Burtoniin. Heidän suhteestaan tuli jälleen julkinen skandaali, josta uutisoivat jopa Vatikaanin lehdet. Kleopatran tuotanto venyi moneen kertaan ja saatiin päätökseen vasta heinäkuussa 1962. Taylor ei itse ollut tyytyväinen elokuvaan eikä teos tehnyt kriitikoihinkaan vaikutusta. Kleopatra oli silti suurmenestys ja vuoden 1963 tuottoisin elokuva.Mann 2009, s. 360, 392, 393.

Taylorista ja Burtonista tuli Kleopatran myötä aikansa tunnetuin pari. Heidän seuraava yhteinen elokuvansa Hotel International tuotiin nopeasti markkinoille, jotta romanssiin kohdistuvaa mielenkiintoa saatiin hyödynnettyä. Taylor näytteli vaimoa, joka leikittelee ajatuksella jättää aviomiehensä rakastajan vuoksi. Juonen ironinen viittaus tosielämään veti puoleensa katsojia.Mann 2009, s. 391, 396. Lehdistö seurasi Tayloria ja Burtonia kaikkialle, myös kuvauspaikalle Meksikon Puerto Vallartaan, jossa Burton näytteli Liskojen yössä. He ottivat avioeron entisistä puolisoistaan ja menivät naimisiin Montrealissa 15. maaliskuuta 1964. Pian sen jälkeen lehtiin päätyi tapaus, jossa villiintynyt ihailijalauma piiritti pariskunnan ja jopa repi vaatteita Taylorin päältä.Mann 2009, s. 396–400.

Taylor esiintyi teatterinäyttämöllä ensimmäisen kerran eräässä varainkeruutilaisuudessa kesäkuussa 1964. Hän lausui yhdessä Burtonin kanssa lavalla runoja, muun muassa Dorothy Parkeria, D. H. Lawrencea ja T. S. Eliotia. Lausuntaesitys keräsi paikalle suuren yleisön. Taylor totesi esiintymisestään: ”Tiesin kyllä, että 85 prosenttia yleisöstä oli maksanut sievoisen summan vain nähdäkseen minun epäonnistuvan.” Taylor ja Burton näyttelivät seuraavaksi yhdessä MGM-elokuvassa Kuuma ranta, joka tietoisesti peilasi heidän tosielämän romanssiaan. Yleisölle painotettiin suhteen vilpittömyyttä. Median nimittämien ”Lizin ja Dickin” pysyminen lehtiotsikoissa oli hyvää mainosta elokuvalle, joka sai suuren yleisösuosion.Mann 2009, s. 403–405.

Vuonna 1965 Taylor ja Burton näyttelivät päärooleja Mike Nicholsin ohjaamassa elokuvassa Kuka pelkää Virginia Woolfia?. Edward Albeen näytelmän rienaava kieliasu säilytettiin elokuvakäsikirjoituksessa. Viisikymppisen ja rappiolle joutuneen Marthan rooli oli tuolloin 32-vuotiaan Taylorin uralla poikkeuksellinen. Siinä ei ollut glamouria eikä kauneutta myyntivalttina, vaan Taylorin piti olla uskottava ilkeänä ja katkeroituneena naisjuoppona. Taylor lihotti itseään roolia varten ja maskeeraus toi hänelle kymmenen ikävuotta lisää.Mann 2009, s. 412–415. Kuka pelkää Virginia Woolfia? oli ilmestyessään uraauurtava, ja kriitikot pitivät Taylorin suoritusta hänen uransa parhaana. Hän sai myös toisen Oscar-palkintonsa, joskaan ei ollut paikalla gaalassa.Mann 2009, s. 444, 447.

Taylorin ja Burtonin viimeinen yhteinen menestyselokuva oli Roomassa kuvattu Franco Zeffirellin ohjaama Kuinka äkäpussi kesytetään (1967). Taylor ei ollut koskaan näytellyt Shakespeare-roolia, mutta koki villin ja kurittoman Katharinan hahmon itselleen sopivaksi. Elokuva tuotti kaupallisesti hyvin siihen nähden, että Shakespeare-aiheista ei yleensä tullut kassamagneetteja.Mann 2009, s. 443, 446. Taylorin ura oli kuitenkin jo hiipumassa. Hän teki naispääosan John Hustonin elokuvassa Heijastuksia kultaisessa silmässä (1967), jota ei pidetty kovin onnistuneena. Taylor ei ollut mielissään vastanäyttelijästään Marlon Brandosta, joka kiinnitettiin Montgomery Cliftin tilalle tämän kuoltua.Mann 2009, s. 446, 450.

 Uran lasku 1970-luvulla 

pienois|pysty|Elizabeth Taylor kunniatapahtumassaan 1981.
1970-luvun vaihteessa Taylorin suosio filmitähtenä loppui. Vaikka hänen yksityiselämänsä pysyi otsikoissa, hänen elokuviensa suosio laski rajusti, eikä elokuvanteko enää innostanut häntä. Taylorille oli tullut ylipainoa ja hän lähestyi keski-ikää, eikä sopinut Hollywoodin niin kutsutun ”uuden aallon” tuotantoihin, joita tähdittivät muun muassa parikymppiset Jane Fonda ja Julie Christie. Vanhemman polven elokuvayleisö lakkasi käymästä elokuvateattereissa, ja tilalle tulivat hippikulttuuri ja auteur-ohjaajat. Taylor esiintyi 1970-luvulla lähinnä B-elokuvissa, jotka epäonnistuivat kaupallisesti eivätkä olleet hänelle mieleisiä.Mann 2009, s. 458–459.

Elokuvatähteyden hiipuessa Taylor ja Burton pysyivät julkisuudessa varsinkin Cartier-timantin ansiosta, joka on siitä lähtien tunnettu ”Taylor-Burton-timanttina”. Pariskunnan viimeinen yhteiselokuva oli vuonna 1972 walesilaiselle televisiokanavalle tehty Divorce His, Divorce Hers. Heidän avioliittonsa oli tuolloin jo päätepisteessään. Burtonin paheneva alkoholismi riitaannutti pariskunnan, ja he erosivat vuonna 1974. Nopean yhteen paluun ja uudelleenavioitumisen jälkeen he erosivat jälleen vuonna 1976. Molemmat tahoillaan menivät vielä uudestaan naimisiin.Mann 2009, s. 456, 460, 465.

 Teatteri- ja televisiotyöt 

1980-luvulla Taylor esiintyi enimmäkseen televisiossa. Hän vieraili muun muassa sarjoissa General Hospital ja Jaettu maa. Vuonna 1980 hän näytteli Agatha Christien romaaniin perustuvassa elokuvassa Tuijottava katse, jossa oli mukana monia studioajan kollegoja, kuten Angela Lansbury, Kim Novak, Rock Hudson ja Tony Curtis. Tv-työn ohessa hän oli aktiivisesti tukemassa kuudennen aviomiehensä John Warnerin senaattorikampanjaa. Liiton aikana Taylorin alkoholinkäyttö lisääntyi, hän söi epäterveellisesti ja lihoi entisestään, mikä heikensi hänen julkisuuskuvaansa.Mann 2009, s. 465–467.

Taylor halusi haastaa itseänsä ja esiintyi ensi kerran teatterissa syksyllä 1980 Lillian Hellmanin näytelmässä Pienet ketut. Sen ennakkonäytökset pidettiin Floridan Fort Lauderdalessa. Taylor muutti roolihahmoaan alkuperäisestä tunteettomasta ja juonittelevasta Regina Giddensistä inhimillisempään suuntaan. Pienet ketut siirtyi Broadwaylle 7. toukokuuta 1981 ja oli kauden suuria menestyksiä. Vaikka Taylorin roolityö ei miellyttänyt kaikkia kriitikkoja, hänet palkittiin roolistaan teatterialan Tony- ja Drama Desk -palkinnoilla.Mann 2009, s. 476, 477.

Myöhemmin Taylor tuotti Noël Cowardin näytelmän Rakastan sinua marakatti (Private Lives), joka oli hänen viimeinen yhteistyönsä Richard Burtonin kanssa. Näytelmän ensi-ilta oli Bostonissa alkuvuodesta 1983 ja se oli taloudellinen menestys, vaikka arvostelijat eivät siitä vaikuttuneet. Taylor lähti vieroitushoitoon pian näytösten päätyttyä, ja Burton kuoli seuraavana vuonna.

 Uran päättyminen 

1990-luvulla Taylor teki muun muassa vierailevan ääniroolin Simpsoneihin ja pienen sivuroolin Kivisissä ja Sorasissa, joka oli hänen viimeinen teatterielokuvansa. Hän teki viimeisen roolinsa televisioelokuvassa Leidit lavalla vuonna 2001, jolloin jäi eläkkeelle.

Taylor sai 1980-luvulta alkaen useita kunnianosoituksia pitkästä urastaan. Hänelle myönnettiin muun muassa elokuva-alan Cecil B. DeMille -palkinto vuonna 1985 ja Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1993. Myöhemmin hän sai myös elämäntyö-Baftan ja -SAG-palkinnon. Englannin kuningatar Elisabet II aateloi hänet vuonna 2000 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentajaksi.Mann 2009, s. 20.

 Aids-aktivismi ja muut hankkeet 

pienois|Elizabeth Taylor elokuvafestivaaleilla Ranskassa vuonna 1985.
Elizabeth Taylor oli 1980-luvulla ensimmäisiä julkisuuden henkilöitä aids-aktivistina ja keräsi mittavia rahasummia sairaudesta kärsivien hyväksi. Taylor aloitti aidsin vastaisen työn nähtyään, etteivät päättävät tahot suhtautuneet asiaan vakavasti, vaikka tauti oli jatkuvasti esillä mediassa. Hän järjesti vuodesta 1984 alkaen rahankeräyksiä aids-potilaille ja perusti oman säätiönsä Elizabeth Taylor AIDS Foundationin. Aids-potilaat olivat Taylorin sydäntä lähellä senkin vuoksi, että hänen pitkäaikainen ystävänsä Rock Hudson oli kuollut tautiin. Taylor perusti myös washingtonilaisen klinikan yhteyteen omaa nimeään kantavan hiv/aids-tutkimuskeskuksen. Hän puhui Yhdysvaltain senaatissa sekä edustajainhuoneella aidsin tutkimusrahoituksen puolesta ja kritisoi julkisesti presidentti Ronald Reagania tämän suhtautumisesta sairauteen tabuna.

Taylor sai useita palkintoja hyväntekeväisyystyöstään, muun muassa Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1987, Jean Hersholtin humanitaarisen palkinnon 1993 ja GLAAD-mediapalkinnon 2000.

Taylor loi ensimmäisenä julkisuuden henkilönä oman hajuvesimerkin ja lanseerasi kaksi menestystuoksua: Passion tuli markkinoille vuonna 1987 ja White Diamonds vuonna 1991. Taylor valvoi itse kaikkien yhdentoista nimikkotuoksunsa kehittämistä ja tienasi niiden myynnillä enemmän kuin koko näyttelijäurallaan. Hänen hajuvesihankkeensa aloitti trendin, ja hänen vanavedessään useat kuuluisuudet alkoivat lanseerata omia tuoksujaan.

 Tähti- ja henkilökuva 

pienois|pysty|Elizabeth Taylor studion mainoskuvassa 1953.
Elizabeth Taylor oli niin kutsutun ”studiokauden Hollywoodin” viimeisiä suuria tähtiä. Elokuvayhtiö Metro-Goldwyn-Mayer teki hänestä tähden 12-vuotiaana, jonka jälkeen studio rakensi huolella hänen julkista imagoaan. Taylor osasi kuitenkin pitää puolensa vaativia studiopäälliköitä ja määräileviä ohjaajia vastaan. Hän joutui teini-ikäisenä ikävään välikohtaukseen MGM:n johtajan Louis B. Mayerin kanssa. Omaehtoisuutensa ansiosta Taylor ei romahtanut studion painostuksen alla Judy Garlandin tavoin.Mann 2009, s. 119.

Kun Hollywoodin perinteinen studiojärjestelmä alkoi purkautua 1960-luvun vaihteessa, Taylor oli luomassa perustaa uudenlaiselle elokuvateollisuudelle. Hän oli ensimmäinen naistähti, jolle maksettiin miljoona dollaria elokuvalta ja lisäksi osuus tuotoista. Taylor näytteli ensin tervehenkisiä naapurintyttöjä ja myöhemmin vaativampia ailahtelevien ja vahvatahtoisten naisten osia. Etenkin aikuisrooleissa hänet leimattiin ”miestennielijäksi”. Taylor ei todellisuudessa arvostanut elokuviaan kovin korkealle, ja tähteys oli hänelle vain keino mahdollistaa elitistinen elämäntyyli.Mann 2009, s. 19.

Taylor eli suurimman osan elämästään julkisuuden valokeilassa ja kameroiden ympäröimänä. Kaikki, mitä hän teki 1950-luvun lopussa ja 1960-luvulla nousi otsikoihin: skandaalisuhteet, aviomiehet, terveyskriisit, ylellinen elämäntyyli ja intohimo timantteihin. Aiemmin viihdeuutisoinnista pidättäytynyt vakava lehdistökin ryhtyi raportoimaan Taylorin elämän käänteistä. Romanssi naimisissa olleen Richard Burtonin kanssa tapahtui aikana, jolloin ihmiset alkoivat kyseenalaistaa vanhoja arvoja. Suuren näkyvyytensä vuoksi heidän suhteensa vauhditti moraalikäsitysten mullistusta.Mann 2009, s. 15, 16. Tayloria on myös usein pidetty filmitähteyden mittapuuna. Ihmisenä hän oli vilpitön, lämminsydäminen ja suorasanainen sekä aina altavastaajien puolella. Taylor tunnettiin myös ensimmäisenä henkilönä, joka osasi käyttää julkisuutta laajamittaisesti hyväkseen.Mann 2009, s. 17–19.

 Yksityiselämä 

Elizabeth Taylorin värikäs yksityiselämä oli julkista koko hänen aikuisikänsä. Se sai maailmanlaajuista huomiota mediassa ja aiheutti ajoittain myös pahennusta. Taylor oli naimisissa kahdeksan kertaa, joista kahdesti saman miehen kanssa. Romanssit ja avioliitot pysyivät hänen kuuluisuutensa keskeisinä tekijöinä filmitähteyden aikana sekä sen jälkeen.Mann 2009, s. 141.

 Romanssit 

Taylorin varhaiset seurustelusuhteet olivat hänen studionsa MGM:n lavastamia mainostemppuja, joilla hänen imagoaan pönkitettiin. Studion lehdistötiedotteet sekä Photoplayn kaltaiset ihailijalehdet tekivät niistä suuria tapauksia.Mann 2009, s. 115–117. Taylorilla oli myöhemminkin elämänsä aikana useita romansseja. 1980-luvulla hän seurusteli esimerkiksi George Hamiltonin kanssa.

 Avioliitot ja lapset 

pienois|pysty|Taylor vieressään vastasyntynyt Liza-tytär, pojat Michael ja Christopher sekä aviomies Mike Todd vuonna 1957.
Taylor solmi ensimmäisen avioliittonsa 18-vuotiaana toukokuussa 1950 Hilton-hotelliketjun perijän Conrad ”Nicky” Hilton nuoremman kanssa. Häät, kuten itse avioliittokin, olivat alusta saakka MGM:n oma järjestely, jolla haluttiin markkinoida Taylorin uusinta elokuvaa Morsiamen isää. Lisäksi avioliitto vapautti Taylorin äitinsä huomasta. Taylor jätti aviomiehensä kahdeksan kuukauden jälkeen; Hilton oli osoittautunut väkivaltaiseksi alkoholistiksi, joka pahoinpiteli Taylorin lähes sairaalakuntoon. Taylor on kertonut Hiltonista eroamisen olleen ”ensimmäinen kypsä päätös, jonka tein täysin itsenäisesti”.Mann 2009, s. 148–151.

Toinen aviomies, näyttelijä Michael Wilding oli Tayloria 20 vuotta vanhempi. Heidän avioliittonsa toimi pääasiassa ratkaisuna Taylorin imago-ongelmiin. Parin vihkiäistilaisuus Lontoossa helmikuussa 1952 oli koruton. Heidän esikoispoikansa Michael Howard syntyi 6. tammikuuta 1953, ja Taylorin 23-vuotispäivänä 27. helmikuuta 1955 syntyi Christopher Edward. Taylor koki liiton tuoneen hänelle kaipaamiaan turvaa ja seesteisyyttä. Hän teki irtioton perhe-elämästä lähtiessään Texasiin kuvaamaan Jättiläistä, ja suhde aviomieheen viileni nopeasti. He ottivat avioeron 1956.Mann 2009, s. 168–173.

Taylor avioitui 49-vuotiaan elokuvatuottajan Mike Toddin kanssa Acapulcossa 2. helmikuuta 1957, kaksi päivää sen jälkeen kun avioero Wildingista oli tullut voimaan. Hän odotti tuolloin jo lasta Toddille. Kyseessä oli myös hänen ensimmäinen todellinen rakkausliittonsa. Taylor synnytti 6. elokuuta 1957 pariskunnan tyttären Elizabeth Francesin (kutsumanimeltään Liza).Mann 2009, s. 221, 240. Julkisuustempauksistaan tunnettu Todd järjesti lokakuussa 1957 spektaakkelimaiset vuosipäiväjuhlat New Yorkin Madison Square Gardenissa. Pariskunta matkusteli paljon, muun muassa Euroopassa, Aasiassa ja Australiassa. Toddin kuolema Liz-yksityiskoneensa maahansyöksyssä New Mexicossa maaliskuussa 1958 oli suuri järkytys Taylorille.

Tayloria lohdutti Toddin suojatti Eddie Fisher, josta runsaan vuoden päästä tuli hänen neljäs aviomiehensä. Kyseessä oli laastarisuhde, joka sai aikaan julkisen skandaalin, sillä Fisher oli suhteen alkaessa yhä naimisissa Debbie Reynoldsin kanssa. Taylor leimattiin tällöin avioliitonrikkojaksi. Hän tajusi erehdyksensä nopeasti, mutta sai avioeron vasta 1964.

Kleopatran kuvauksissa vuonna 1962 Taylor rakastui vastanäyttelijäänsä Richard Burtoniin, joka oli myös naimisissa. Paparazzit piirittivät heitä, ja heistä tuli suihkuseurapiirien seuratuin pari sekä aikansa ilmiö. Saatuaan viimein avioerot puolisoistaan he menivät naimisiin maaliskuussa 1964 Montrealin Ritz-Carltonissa. Toisin kuin Fisher aiemmin, Burton loi läheiset suhteet Taylorin kolmeen lapseen ja adoptoi hänen tyttärensä Liza Toddin.Mann 2009, s. 382, 399, 431. Taylor ja Fisher olivat adoptoineet vuonna 1961 Saksasta tyttövauvan, jonka nimeksi tuli Maria. Kolmen vaikean synnytyksen jälkeen Taylor arveli, ettei enää selviytyisi uudesta raskaudesta. Taylorin uuden avioliiton myötä lapsen adoptioisäksi nimettiin Burton.Mann 2009, s. 38.

Taylorin lapsilla oli koko näiden lapsuusajan yksi tai useampi lastenhoitaja. Vaikka Taylor yleisten lausuntojen mukaan jumaloi lapsiaan, hän itse osallistui heidän kasvatukseensa varsin vähän.Spoto 1995, s. 110.

Ylellistä elämää viettänyt pari sai mediassa nimen ”Liz ja Dick”. He tuhlasivat miljoonia muun muassa turkiksiin, timantteihin, matkusteluun, ruokaan ja alkoholiin. Heillä oli myös käytössään huvijahti sekä yksityislentokone. Kymmenen vuoden avioliitossa oli intohimoa, runsasta alkoholinkäyttöä sekä jatkuvaa riitelyä. Heidän ensimmäinen avioeronsa vahvistettiin 26. kesäkuuta 1974. Jonkin ajan kuluttua pari löysi uudelleen toisensa, ja he avioituivat toistamiseen 10. lokakuuta 1975. Liitto kesti vain vajaat kymmenen kuukautta, ja Burtonit erosivat uudelleen 1. elokuuta 1976.Mann 2009, s. 462.

Taylorin kuudes aviomies oli republikaani-senaattori John Warner, jonka hän tapasi pian erottuaan Burtonista. Heidät vihittiin joulukuussa 1976, minkä jälkeen Taylor omisti aikansa miehen senaattorinvaalikampanjan hyväksi. Kun Warner valittiin osavaltionsa Virginian senaattoriksi, Taylor alkoi kokea elämänsä poliitikon vaimona Washingtonissa tylsäksi ja yksinäiseksi. Hän alkoi saada ylipainoa ja tuli riippuvaiseksi alkoholista ja lääkkeistä.Mann 2009, s. 465–469. Taylor ja Warner ottivat avioeron vuonna 1982, ja Taylor kirjautui läheistensä avustamana sisään Betty Ford -klinikalle vuonna 1983 seitsemän viikon vieroitushoitoon. Taylor lopetti alkoholinkäytön, mutta lääkkeistä hän oli riippuvainen kuolemaansa asti.

Myös Taylorin seitsemäs avioliitto rakennusmies Larry Fortenskyn kanssa jäi lyhyeksi. Häät pidettiin Taylorin läheisen ystävän Michael Jacksonin omistamalla Neverland Ranchilla lokakuussa 1991, ja paikalla oli tunnetusti myös median edustajia. Pari erosi vuonna 1996.

 Muu yksityiselämä 

Taylorista tuli isoäiti 39-vuotiaana vuonna 1971, kun hänen esikoispoikansa Michael sai vaimonsa kanssa Laela-tytön. Kaikkiaan Taylor sai kymmenen lastenlasta ja oli pidetty isoäiti.

Kristillisen tieteen opeilla kasvatettu Taylor kääntyi juutalaisuuteen vuonna 1959 avioituessaan Eddie Fisherin kanssa.Mann 2009, s. 315. Hän oli siitä lähtien myös sionismin aktiivinen kannattaja. Kun Taylor osti sadantuhannen dollarin arvosta israelilaisia arvopapereita, hänen kaikki elokuvansa pantiin muslimimaissa esityskieltoon. Taylor luopui Yhdysvaltain kansalaisuudesta verosyistä vuonna 1965. Hän asui tällöin Burtonin kanssa Euroopassa heidän yhteisellä jahdillaan, minkä lisäksi heillä oli asunnot Meksikossa ja Sveitsissä. Taylor haki Yhdysvaltain kansalaisuutta uudelleen vuonna 1977 palattuaan sinne pysyvästi.Mann 2009, s. 436.

Taylorin läheisimmät ystävät olivat homoseksuaaleja miehiä, kuten näyttelijät Rock Hudson, Montgomery Clift ja Roddy McDowall. Viimeksi mainitun kanssa hän tutustui Lassie palaa kotiin -kuvauksissa, ja heistä tuli elinikäisiä ystäviä.Mann 2009, s. 136, 163. Taylor tunnettiin intohimostaan timanttikoruihin sekä ruokaan. Hän piti erityisesti friteeratusta kanasta ja jäätelöstä.Mann 2009, s. 451, 452.

Taylorin alkoholiongelma paheni 1980-luvun alussa. Hänen veljensä ja lapsensa tekivät lopulta väliintulon, josta Taylor totesi: ”Miten paljon tuskaa minä näinkään heidän kasvoillaan – ja minä olin itse sen aiheuttanut!”.Spoto 1995, s. 345. Taylor oli kahdesti vieroitushoidossa Betty Ford Center -klinikalla, ensin seitsemän viikkoa vuodenvaihteessa 1983–1984 ja toisen kerran vuonna 1988. Vuodesta 1982 kuolemaansa asti Taylor asui Bel Airissä osoitteessa 700 Nimes Road.Spoto 1995, s. 335.

 Terveysongelmat ja kuolema 

1990-luvulta lähtien Taylor oli vaikeiden sairauksien piinaama. Synnynnäisen skolioosin lisäksi hänen selkärankansa murtui Yli esteitten -elokuvan kuvauksissa sattuneessa onnettomuudessa, joka jätti hänelle krooniset selkäkivut. Taylor sairasti ensimmäistä kertaa lähes kuolemaan johtaneen keuhkokuumeen Kleopatran kuvausten aikoihin vuonna 1961. Tuolloin hänelle oli tehtävä trakeostomia. Taylor oli kova tupakoitsija, kunnes hän vuonna 1990 sairasti jälleen lähes kohtalokkaan keuhkokuumeen, jolloin hän lopetti tupakoinnin. 1990-luvun puolivälissä Taylor kävi kahdessa leikkauksessa, joissa hänelle asennettiin tekolonkat. Häneltä leikattiin aivokasvain vuonna 1997, ja myöhemmin hän toipui myös ihosyövästä.

Taylor ilmoitti vuonna 2004, 72-vuotiaana kärsivänsä sydämen vajaatoiminnasta, ja liikkui viimeiset vuotensa pyörätuolilla. Kuusi viikkoa ennen kuolemaansa Taylor hakeutui sydänongelmien vuoksi hoitoon Los Angelesissa sijaitsevaan Cedars-Sinai Medical Centeriin, jossa hän kuoli 23. maaliskuuta 2011. Taylor haudattiin seuraavana päivänä Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Kalifornian Glendaleen. Hänen toiveestaan siunaustilaisuus aloitettiin 15 minuuttia aikataulusta jäljessä. Tiedottajansa mukaan Taylor ”halusi myöhästyä jopa omista hautajaisistaan”.

 Jäämistö 

Taylorin miljoonaomaisuudesta merkittävin oli hänen laaja jalokivikokoelmansa, johon kuului muun muassa 33,29 karaattia käsittävä Kruppin timantti, 69,42-karaattinen ”Taylor-Burton-timantti” sekä 50 karaatin La Peregrina -helmi. Kaikki kolme olivat Richard Burtonilta saatuja lahjoja. Taylorin kuoleman jälkeen hänen kaikki korunsa ja muut henkilökohtaiset esineet huutokaupattiin Christie’sillä. Jalokivet myytiin ennätyksellisillä 116 miljoonalla dollarilla.

 Merkitys 

Elizabeth Tayloria pidetään viimeisenä klassisen Hollywoodin ikonina sekä historian ensimmäisenä modernina julkisuuden henkilönä. Hän on myös tunnustettu tyyli-ikoni. Taylor pukeutui usein esimerkiksi Christian Dioriin, ja hänet on yhdistetty etenkin timanttikoruihin, rintamusta korostaviin mekkoihin, turkiksiin ja kaftaaneihin. Valkoinen pusero yhdistettynä rentoihin housuihin tai hameeseen on myös hänen inspiroimansa klassikkoasu. Taylorin mustalla rajauskynällä tehty silmärajaus Kleopatra-elokuvassa aloitti ”kissarajauksena” tunnetun meikkitrendin.

Tayloria on pidetty naisten esikuvana seksuaalisen vapautumisen eturintamassa. Hän rikkoi seksuaalisuuden rajoja 1960-luvulla poseeratessaan lähes alastomana Playboy-lehdelle ja riisuutuessaan hienovaraisesti valkokankaalla. Taylor muistetaan paitsi Hollywood-glamourista, myös moraalinormien mullistajana kuuluisalla Burton-romanssilla. Paparazzeista tuli todellinen mediakulttuurin ilmiö vasta hänen myötään, ja hän loi määritteen uudenlaisesta julkisuuden henkilöstä, jonka yksityiselämä on jatkuvan mielenkiinnon kohteena. Taylor on lisäksi tunnustettu homoikoni, sillä hän ansioitui seksuaalivähemmistöjen oikeuksien parissa aidsin vastaisessa taistelussa.

 Valikoitu filmografia 

pienois|pysty|Elizabeth Taylor ja Jane Powell elokuvassa Tapaamme illalla 1948.

 Elokuvat Vuosi Nimi Rooli 1944  Yli esteitten  Velvet Brown 1949  Pikku naisia  Amy March 1950  Morsiamen isä  Katherine ”Kay” Banks 1951  Paikka auringossa  Angela Vickers 1956  Jättiläinen  Leslie Lynnton Benedict 1958  Kissa kuumalla katolla  ”kissa-Maggie” Pollit 1960  Ei rahasta  Gloria Wandrous 1963  Kleopatra  Kleopatra 1966  Kuka pelkää Virginia Woolfia?  Martha 1967  Kuinka äkäpussi kesytetään  Katharina

 Lähteet 





 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 American Foundation for AIDS Research. 





Luokka:77.4 Elokuvataide
Luokka:Englantilaiset näyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset näyttelijät
Luokka:Parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:BAFTA-palkinnon saajat
Luokka:SAG-palkinnon saajat
Luokka:Hollywood Walk of Fame
Luokka:AIDS-aktivistit
Luokka:Vuonna 1932 syntyneet
Luokka:Vuonna 2011 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit