Uusi Suomi

Uusi Suomi oli suomalainen päivälehti, joka ilmestyi vuosina 1919–1991.

 Historia 
pienoiskuva|left|Uuden Suomen viimeisen numeron etusivu 29. marraskuuta 1991.
Uuden Suomen edeltäjiä olivat Uusi Suometar ja sen edeltäjä Suometar. Suomettaren ensimmäinen numero ilmestyi 12. tammikuuta 1847. Sen perustajana pidetään Paavo Tikkasta. Lehden tavoitteena oli suomalaisuuden asian ajaminen ja kansan sivistäminen. Suometar kuitenkin lakkautettiin vuonna 1866. Uuden Suomen suora edeltäjä oli vuodesta 1869 ilmestynyt suomalaisuusaatteen äänenkannattaja Uusi Suometar, joka lakkautettiin vuonna 1918. Lehden toimittajana toimi 36 vuoden ajan Viktor Löfgren.

Vuonna 1919 perustettiin itse Uusi Suomi, joka oli kokoomuksen pää-äänenkannattaja vuoteen 1976 asti. Vuoden 1976 jälkeen Uusi Suomi julistautui riippumattomaksi porvarilliseksi lehdeksi. 1970-luvulla lehti ajautui kuitenkin taloudellisiin ongelmiin. Vuonna 1977, jolloin Uuden Suomen eloon jääminen oli veitsen terällä, Elinkeinoelämän valtuuskunnan (EVA) toimitusjohtaja Max Jakobson ja puheenjohtaja Mika Tiivola sekä Uusi Suomi Oy:n hallituksen puheenjohtaja Jaakko Lassila aloittivat lehden elvyttämiseksi taloudellisen tukikampanjan, jolla se saatiinkin sillä kerralla jaloilleen. EVA piti Uutta Suomea tärkeänä markkinatalouden puolustajana aikana, jolloin länsimaisia arvoja kohtaan suuntautui voimakas yhteiskunnallinen kritiikki.Max Jakobson: Vallanvaihto: havaintoja ja muistiinpanoja vuosilta 1974–92, s. 162–163. Helsinki: Otava, 1992. . Vuonna 1980 Uusi Suomi joutui taistolaisten lehden Tiedonantajan julkaisemalle "mustalle listalle" yhtenä "Neuvostoliitolle vihamielisenä" lehtenä.Jukka Tarkka: Karhun kainalossa: Suomen kylmä sota 1947–1990, s. 261. Helsinki: Otava, 2012. .

Max Jakobsonin mukaan Uuden Suomen pelastusoperaatio jäi kuitenkin eräässä tärkeässä suhteessa puolitiehen, sillä lehden toimittajakuntaa ei vahvistettu. Niinpä Uusi Suomi alkoi jälleen olla ahdingossa 1980-luvun lopussa, ja 1990-luvun alun lamassa lehdelle ei enää mistään löytynyt pelastajaa. Suurin osa Uutta Suomea aiemmin tukeneista yrityksistä oli itsekin ajautunut pahoihin talousvaikeuksiin. Lehden kuoleman taustalla oli Jakobsonin mukaan myös se, että 1970-luvulla vaikuttaneet ideologiset motiivit olivat sosialistisen yhteiskuntajärjestelmän luhistuttua menettäneet merkityksensä; markkinatalous oli voittanut, Uusi Suomi oli tehnyt tehtävänsä ja sai mennä. Uutta Suomea ei pelastanut edes Helsingin Sanomat. Päin vastoin Sanoma Oy:n voimahahmo Aatos Erkko sanoi vielä lokakuussa 1991 Keskisuomalaiselle antamassaan  haastattelussa Uuden Suomen edeltäjineen olleen aina HS:n aatteellinen vastustaja ja pysyvän sellaisena loppuun saakka.Jakobson 1992, s. 162–163.

Jyrki Vesikansa esittää Uuden Suomen alamäelle laajempia perusteluja analyysissään Kanava-lehdessä. Niistä yksi oli omistuspohja ja päätösvallan epämääräisyys. Kun Helsingin Sanomissa omistajan valtaa käyttivät Erkot yksin tai enintään lähipiirinsä kanssa, Uuden Suomen johtokunnassa oli elinkeinoelämän edustajia, joille lehden asioista päättäminen oli sivuseikka, joka piti kokouksissa saada nopeasti käsistä pois. Omistajia Uudessa Suomessa olivat 1930-luvun valtataistelujen jälkeen Tuko, Kansallis-osake-Pankki ja vakuutusyhtiö Pohjola, joilla ei ollut suurta intressiä Uudessa Suomessa. Markkinoinnista puuttui riittävän pätevää väkeä. Toimittajien koulutukseen ei panostettu, toisin kuin Helsingin Sanomissa. Lehdellä säilyi kiinteä suhde Kokoomukseen, eikä leima taannut lehdelle riittävää tilaajakuntaa, mikä taas piti kaupan mainostajat poissa.

Sanomalehtenä Uusi Suomi ilmestyi viimeisen kerran 1. lokakuuta 1991. Syyskuun lopulla 1991 Uusi Suomi Oy:n hallitus päätti muuttaa lehden viikkolehdeksi, mutta tämäkään ei enää auttanut. Tappiollisen lehden viimeinen numero ilmestyi 29. marraskuuta 1991.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1993, s. 16. Helsinki: Otava, 1992. .

Rautatiekirjakaupan irtonumeromyynnissä Uusi Suomi oli vuonna 1933 sijalla 6, vuonna 1943 sijalla 3, vuonna 1953 sijalla 7, vuonna 1963 sijalla 11, vuonna 1973 sijalla 43 ja vuonna 1983 sijalla 23.

Uuden Suomen henkisenä jatkajana ilmestyy edelleen Iltalehti, joka alkoi ilmestyä vuonna 1980 Uuden Suomen iltapäiväpainoksena.Iltalehden tarina  Vuonna 2007 kustantaja Niklas Herlin osti oikeudet Uuden Suomen nimen käyttöön ja perusti syksyllä 2007 samannimisen vain internetissä ilmestyvän verkkolehden. Vuosina 2018-2022 kaikki Uuden Suomen vanhat numerot digitoitiin Kansalliskirjastossa Uuden Päivän Rahaston tukemana. 

 Päätoimittajat 
 A. H. Virkkunen 1919–1921
 E. Nevanlinna 1921–1922 
 Kaarlo Koskimies 1922–1932
 S. J. Pentti 1932–1940
 Lauri Aho 1940–1956
 Eero Petäjäniemi (vuodesta 1965 Pentti Poukan kanssa) 1956–1967
 Pentti Poukka 1967–1976
 Johannes Koroma 1976–1989
 Ari Valjakka 1989–1990
 Jarmo Virmavirta 1990–1991

Lähteet

Kirjallisuutta
 Jyrki Vesikansa: Sinivalkoiseen Suomeen. Uuden Suomen ja sen edeltäjien historia I. 1847–1939. Otava 1997. .
 Jyrki Vesikansa: Uuden Suomen viimeinen nousu ja tuho 1976–91, 325-sivuinen historiikki (pdf)
 Jyrki Vesikansa: Satavuotinen lehtisota. Uuden Suomen ja Helsingin Sanomain keskinäinen kilpailu 1889–1991. Readme.fi 2021  (perustuu Vesikansan väitöskirjaan) 

 Aiheesta muualla 
 Historiallinen sanomalehtikirjasto 1771–1939:
 Suometar (1847–1866)
 Uusi Suometar (1869–1918)
 Uusi Suomi (1919-1939)
 Elävä muisti -verkkosivusto: Sanomalehti Uuden Suomen mainoselokuva vuodelta 1939.
 Yhtiön osakehistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla

Luokka:Ilmestymästä lakanneet suomalaiset sanomalehdet
Luokka:Suomalaiset puoluelehdet
Luokka:Kansallinen Kokoomus
Luokka:Helsingin media
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit