Lontoon metro

Lontoon metro (; tunnetaan myös nimillä the Tube ja the Underground) on metrojärjestelmä, joka palvelee suurta osaa Suur-Lontoon alueesta ja joitakin osia Buckinghamshiren, Hertfordshiren ja Essexin alueista Englannissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

Historia
Lontoon metro on maailman vanhin maanalainen rautatie. Sitä alettiin rakentaa vuonna 1860Howson 1986, s. 12. ja ensimmäinen rata, Metropolitan Railway, otettiin käyttöön 10. tammikuuta 1863 välillä Paddington–Farringdon. 

Rakennustapa
Ratoja rakennettiin aluksi maan päältä kaivamalla auki tieura, laittamalla sinne rata ja kattamalla se sitten.Howson 1986, s. 12–13.

Ensimmäinen syvälle maan alle rakennettu linja oli City & South London Railwayn rata välillä King William Street–Stockwell.Howson 1986, s. 30.. Työssä käytettiin halkaisijaltaan 4,3-metristä pyöreää suojaa, jonka sisällä työläiset kaivoivat Lontoon maaperää, joka koostuu lähinnä savestaHowson 1986, s. 26.. Suojaa siirrettiin eteenpäin kaivun edetessä. Tätä menetelmää edelleen kehiteltynä on käytetty lähes koko Lontoon metron rakentamisessa.

Käyttövoima
Kun rataa suunniteltiin, käyttövoimaksi ajateltiin muun muassa paineilmaa ja paineistettua höyryä.

Ensimmäiset junat olivat kuitenkin höyryveturin vetämiä. Höyryvetureita käytettiinkin maan alla vuoteen 1905 asti.Howson 1986, s. 23. Kattamattomilla sivuradoilla höyryvetureita käytettiin aina vuoteen 1961 asti.Faith 1998, s. 94.

Ensimmäiset sähköveturit tulivat käyttöön vuonna 1890 City & South London Railwayn myötä..

Rataverkko
Metroverkoston pituus on noin 400 kilometriä. Se oli maailman pisin metroverkko lähes 150 vuotta, kunnes Shanghain metroverkosto ohitti sen noin vuonna 2010. 

Lontoon metrossa on yksitoista linjaa ja 272 asemaa. Metrolla matkustetaan noin miljardi kertaa vuodessa.

Lontoon metrolinjoilla on nimi, ei numeroa, ja tunnusväri, jolla ne on aina merkitty metrokarttoihin. Lontoon metro on ensimmäinen, jonka reittikartta ei suinkaan ole yhteydessä asemien maanpäälliseen sijaintiin, vaan muistuttaa sähköpiirrosta. Kartassa kaikki linjat kulkevat vaaka- tai pystysuoraan tai 45 asteen kulmassa – todellisuudessa ne kiemurtelevat paljon enemmän. Tällaisen metrokartan keksi Harry Beck vuonna 1931.

 Linjat

 Alkuperäiset rautatieyhtiöt 

 Yhtiön nimi Avattu Reitti Metropolitan Railway 10. tammikuuta 1863 Farringdon–Paddington Metropolitan District Railway 1. lokakuuta 1868 High Street Kensington–Gloucester Road East London Railway 1. lokakuuta 1884 Whitechapel–New Cross City & South London Railway 18. joulukuuta 1890 King William Street–Stockwell Waterloo & City Railway 8. elokuuta 1898 Waterloo–City Central London Railway 30. heinäkuuta 1900 Shepherds Bush–Bank Great Northern & City Railway 14. helmikuuta 1904 Finsbury Park–Moorgate Baker Street & Waterloo Railway 10. maaliskuuta 1906 Baker Street–Lambeth North Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway 15. joulukuuta 1906 Hammersmith–Finsbury Park Charing Cross, Euston & Hampstead Railway 22. kesäkuuta 1907 Charing Cross–Golders Green

 Nykyiset linjat 

 Linjan nimi Väri kartassa Avattu PituusBakerloo lineRuskea 1906 23 kmCentral linePunainen 1900 74 kmCircle lineKeltainen 1884 22 kmDistrict lineVihreä 1868 64 kmHammersmith & City lineVaaleanpunainen 1864 14 kmJubilee lineHarmaa 1979 36 kmMetropolitan lineVioletti 1863 67 kmNorthern lineMusta 1890 58 kmPiccadilly lineTummansininen 1906 71 kmVictoria lineVaaleansininen 1969 21 kmWaterloo & City lineTurkoosi 1898 2 km

Onnettomuudet

Toisen maailmansodan aikana myös metro sai osansa Lontoon pommituksista.Wragg 2006, s. 2. Muun muassa lokakuussa 1940 pommiosuma Balhamin metroasemaan surmasi 72 henkeä ja tammikuussa 1941 osuma Bankin metroasemaan tappoi 57 ja haavoitti 69 henkeä.

3. maaliskuuta 1943 omien joukkojen harjoitusräjäytykset noin 400 metrin päässä saivat Bethnal Greenin metroasemalla aikaan paniikin, jossa kuoli 173 henkeä. Uhreista 62 oli lapsia.

8. huhtikuuta 1953 Stratfordin metroaseman luona tapahtui junien peräänajo, jossa kuoli 12 henkeä. Syynä oli kuljettajan virhe.

Moorgaten metro-onnettomuus oli tuhoisin rauhanajan onnettomuus Lontoon metrossa. Se tapahtui 28. helmikuuta 1975 ja siinä kuoli 43 ihmistä.

King’s Crossin metroaseman liukuportaissa syttyi 18. marraskuuta 1987 tulipalo, joka syttyi palavasta tulitikusta. Se tappoi 31 ihmistä.

 Terrori-iskut 2005 

7. ja 21. heinäkuuta terroristit iskivät Lontoon metroon. 7. heinäkuuta metrojunissa räjäytettiin kolme pommia 50 sekunnin sisällä, neljäs pommi räjähti linja-autossa. Iskussa kuoli kaikkiaan 56 ihmistä, mukaan lukien iskujen tekijät. Iskusta epäillään Al-Qaida-ryhmittymään kytköksissä olevia puolisotilaallisia islamistiryhmiä. 21. heinäkuuta metrossa räjähti jälleen neljä kertaa tasan kaksi viikkoa ensimmäisen pommi-iskun jälkeen. Tällä kertaa itse pommit eivät räjähtäneet, ainoastaan sytyttimet. Syytä ei vielä tiedetä, mutta räjähdysaineen epäillään olleen vanhentunutta. Iskussa loukkaantui yksi henkilö. 

22. heinäkuuta poliisi ampui Stockwellin metroasemalla brasilialaisen sähköasentajan, Jean Charles de Menezesin, jota epäiltiin itsemurhapommittajaksi. Myöhemmin selvisi, ettei hänellä ollut mitään yhteyksiä terroristi-iskujen kanssa.

 Kuvia Lontoon metrosta 

 Katso myös 
Luettelo Lontoon metron asemista
Luettelo Lontoon metron entisistä ja avaamatta jääneistä asemista
Charles Yerkes

 Lähteet 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Transport for London - London Underground
 London metro map at metros.hu 
 An underground airport, tube-travelling pigeons and giant locusts: Cultural research into London Underground 
 Lontoon maanalainen, Seura, 26.04.1939, nro 17, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit