Perenna

Perenna on ruohovartinen, monivuotinen koristekasvi, joita kasvatetaan puutarhoissa ja julkisilla paikoilla. Perennan maanpäälliset osat lakastuvat syksyllä kukinnan ja siementämisen jälkeen. Kasvi aloittaa kasvun taas seuraavana keväänä maassa säilyvien talvehtimiselinten, kuten juurakkojen, mukuloiden, maavarsien tai sipulien, avulla. Perennoiden koko vaihtelee maata pitkin suikertavista matalista lajeista parin metrin korkuisiin. Eri perennalajit viihtyvät erilaisissa kasvuolosuhteissa niin maan, kosteuden kuin valoisuudenkin suhteen.

 Kasvupaikat ja jaottelu 
Perennat valitaan paikan kasvuolosuhteisiin sopiviksi, jolloin kasveista kehittyy terveitä ja kukoistavia. Lajin valintaan vaikuttavat kasvupaikan valoisuus, maalaji, maan happamuus ja ravinteisuus sekä tuuli- ja kosteusolosuhteet. Perennalajien joukosta löytyy sopivia lajeja kaikenlaisiin olosuhteisiin. Jotkin perennat viihtyvät auringossa, jotkin varjossa, jotkin ovat vesikasveja ja jotkin menestyvät kuivassa kivikossa.

Perennat jaetaan niiden käytön ja kasvupaikan mukaan eri ryhmiin:Riikonen & Tolvanen, s. 279–280.
 ryhmäperennat soveltuvat erilaisiin vapaamuotoisiin tai säännöllisiin perennaryhmiin, joissa on usein monta lajia
 kivikkoperennat viihtyvät kuivilla paikoilla, ja puutarhaan niille on usein rakennettava keinotekoinen kasvualusta
 kosteikkoperennat viihtyvät koristealtaiden reunoilla ja tontin märissä osissa, mutta usein myös tavallisessa puutarhamaassa
 saniaiset viihtyvät etenkin kosteilla paikoilla
 sipuli- ja mukulakasvit viihtyvät hyvin pensasalustoilla ja nurmikolla, ja ne kukkivat aikaisin keväällä
 maanpeiteperennat viihtyvät lähestulkoon paikalla kuin paikalla: etenkin pensasalustoilla, mutta myös vähämultaisilla alueilla nurmikon korvikkeena
 koristeheinät.

Varjossa hyvin viihtyviä perennoita ovat etenkin peittokasvit, saniaiset ja sipulikasvit. Ne kaunistavat puutarhan heikoimmin kasvavia alueita ja samalla estävät valossa viihtyvien rikkakasvien kasvun.Alanko 1995, s. 119.

Suomessa viihtyy myös muutama köynnösperenna, kuten humala ja karhunköynnös.Alanko 2007, s. 52.

 Käyttö 
Useita perennoita kasvatetaan niiden kukkien vuoksi ja joitain niiden koristeellisten lehtien vuoksi. Joitakin perennoja käytetään myös leikkokukkina.Riikonen & Asikainen 1996, s. 237.

Perennat kukkivat lajista riippuen eri aikoihin kevään ja syksyn välillä. Lajivalikoiman valinnassa pyritään usein siihen, että puutarhassa olisi jatkuvasti joitain kukkivia perennoita.Riikonen & Asikainen 1996, s. 250. Yleinen tapa sijoitella saman ryhmän perennat on sijoittaa korkeimmat lajit joko keskelle tai taustalle ja matalimmat ryhmän reunuskasveiksi.Riikonen & Asikainen 1996, s. 239. Perennoiden koko vaihtelee maata pitkin suikertavista matalista lajeista parin metrin korkuisiin. Kukkien värien valintaa ohjavat usein omistajan omat mieltymykset.Riikonen & Asikainen 1996, s. 241.

Perennoita on perinteisesti kasvatettu puutarhoissa suorakaiteen muotoisissa perennapenkeissä. Toinen paikka perennoille on kukkavyöhyke, joka on puutarhaa reunustavan puu- ja pensasvyöhykkeen sekä puutarhan keskellä olevan nurmikon välissä. Useimmat perennat istutetaan ryhmiksi, mutta suurimpia perennoja voidaan istuttaa yksittäiskasveiksikin. Perennaryhmiin voidaan sijoittaa myös yksivuotisia kesäkukkia ja pitkään kukkivia pensaita sekä koristeheiniä, joiden lehdet, kasvutapa ja kukinnot koristavat puutarhaa pitkälle talveen asti.Alanko 1995, s. 117, 120.

Perennaryhmiin istutetaan korkeiden kasvien joukkoon usein matalia peittokasveja, jotka torjuvat rikkakasvien leviämisen perennojen väliin viemällä niiltä tilan ja valon. Peittokasvit kukkivat usein aikaisin keväällä ja kuihtuvat sen jälkeen, mikä jättää korkeammille perennoille kasvutilaa.Alanko 1995, s. 118.

Perennoita käytetään nykyisin aikaisempaa enemmän julkisilla paikoilla, kuten puistoissa, taajamien viheralueilla, liikennealueilla ja hautausmailla, sillä ne ovat esteettisiä, monimuotoisia ja helppohoitoisempia kuin nurmikko. Julkisten paikkojen perennoilta vaaditaan kuitenkin enemmän kuin kotipuutarhoissa käytettäviltä. Pohjoismaista Ruotsissa on perennoita käytetty julkisilla viheralueilla jo 1980-luvulta alkaen. Suomessa perennojen käyttöä julkisilla viheralueilla ilmastollisen soveltuvuuden ja hoitotarpeen kannalta tutkittiin Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen hankkeessa 2005–2010.

 Istutus 
Perennat myydään yleensä astiataimina, ja niitä on saatavilla keväästä syksyyn. Suomessa paras istutusaika on elokuu tai syyskuun alku, jolloin perennat ehtivät juurtua ennen talvea.Riikonen & Asikainen 1996, s. 241–242. Perennoita voi kasvattaa myös siemenistä ja lisätä jakamalla tai pistokkailla.Alanko 2007, s. 64–66.

Perennat viihtyvät useimmiten tavallisessa puutarhamaassa, kunhan ne eivät joudu seisovaan veteen. Niiden tarvitsema kasvualustan syvyys vaihtelee 15–60 senttimetrin välillä. Perennoiden istutuksessa kiinnitetään huomiota siihen, että istutusmullassa ei ole rikkakasvien juuria tai juurakoita.Riikonen & Asikainen 1996, s. 238. Perennat istutetaan niiden korkeudesta ja peittävyydestä riippuen noin 15 senttimetristä yli 50 senttimetrin välein. Perennat istutetaan märkinä ja ne kastellaan myös istutuksen jälkeen.Riikonen & Asikainen 1996, s. 242.

Perennan maanpäälliset osat lakastuvat syksyllä kukinnan ja siementämisen jälkeen. Kasvi aloittaa kasvun taas seuraavana keväänä maassa säilyvien talvehtimiselinten, kuten juurakkojen, mukuloiden, maavarsien tai sipulien, avulla.Alanko 1995, s. 118–119.

 Hoito 
Vastaistutettuja taimia kastellaan istutuksen jälkeen viikoittain runsaasti kerrallaan. Perennoiden hoitoon kuuluu tarpeen mukaan myös kitkeminen, kanttaus, lannoitus, kalkitus, tukeminen, kuihtuneiden kukkien poistaminen ja jakaminen.Riikonen & Asikainen 1996, s. 242–244.

Kuihtuneiden perennoiden varret jätetään usein talveksi pystyyn, jolloin ne jäävät koristamaan pihaa. Keväällä varret voidaan hienontaa kasvupaikalleen lannoitteeksi.

Pitkälle jalostetut ryhmäperennat voivat vaatia paljon hoitoa. Jalostamattomat luonnonperennat eivät aina ole yhtä näyttäviä kuin jalostetut, mutta ne kasvavat vaatimuksilleen sopivassa paikassa usein kokonaan ilman hoitoa.Alanko 1995, s. 117–118. Maatiaisperennat ovat Suomessa kauan menestyneitä kantoja, jotka ovat niin ikään helppohoitoisia.Alanko 2007, s. 51.

 Haitat 
Jotkin perennat leviävät haitallisesti puutarhoista luontoon, missä ne syrjäyttävät alkuperäiset lajit. Suomessa näin on levinnyt komealupiini ja muualla Euroopassa jätti- ja japanintatar sekä kaukasianjättiputki. Leviämistä voi ehkäistä rajoittamalla juuriston kasvua ja poistamalla kukkavarret ennen siementen kypsymistä.Alanko 2007, s. 56–58.

Jotkin yleiset perennat ovat myrkyllisiä, kuten kullerot, ukonhatut, ritarinkannukset ja pionit.Alanko 2007, s. 58.

 Historiaa 
Suomalaisissa kotipuutarhoissa perennoita on kasvatettu 1800-luvun lopulta lähtien: sitä ennen viljeltiin lähinnä mauste- ja lääkeyrttejä tai luonnovaraisia kukkakasveja. Vanhimpia suomalaisia perinneperennoita ovat muun muassa ukonhatut, lapinakileija, lehtoakileija, lehtoängelmä, aasiankullero, kullero, siperianunikko, jalokiurunkannus, pystykiurunkannus, kesäpikkusydän, särkynytsydän ja harjaneilikka.Riikonen & Tolvanen, s. 279. Ensimmäisen varsinaisen suomenkielisen perennakirjan teki Alexandra Smirnoff vuonna 1910, joskin jo 1700-luvulta lähtien oli perennoita käsitelty suomalaisissa väitöskirjoissa ja puutarhakirjoissa.Alanko 2007, s. 10.

Perennoiden nykyisen jaottelun ekologisiin ryhmiin kehitti Münchenin yliopiston professori Richard Hansen toisen maailmansodan jälkeen. Hän jaotteli perennat muun muassa aurinkoisille ja avoimille paikoille sopiviin arokasveihin, kivikkokasveihin, ryhmäperennoihin, varjoperennoihin, puolivarjon perennoihin sekä ranta- ja vesikasveihin. Myös potsdamilainen Karl Foerster edisti samoihin aikoihin perennoiden käyttöä jalostamalla uusia lajikkeita ja julkaisemalla kirjallisuutta.Alanko 2007, s. 14–15. Englannissa perennojen käyttöä edisti 1900-luvun puolivälissä Alan Bloom. Hän jalosti tuhansia uusia lajikkeita ja kehitti ”saariryhmät”, joka puolelta katseltavat tukevavartisista perennoista koostuvat perennaryhmät. 1980-luvulla Hollannissa syntyi uusi perennatyyli, jossa suositaan hillitynvärisiä, ilmavia luonnonperennoita ja koristeheiniä.Alanko 2007, s. 15.

 Valontarpeen mukaan luokiteltuja perennoita 

 Varjoisan paikan perennoita 
 isokolmilehti (Trillium grandiflorum)
 isotähtiputki (Astrantia major)
 isotöyhtöangervo (Aruncus dioicus)
 japanintatar (Reynoutria japonicum, syn. Fallopia japonicum)
 jättipoimulehti (Alchemilla mollis)
 kevätesikko (Primula veris)
 kevätkaihonkukka (Omphalodes verna)
 kielo (Convallaria majalis)
 kotkansiipi (Matteuccia struthiopteris)
 kuunliljat (Hosta)
 lehtosinilatva (Polemonium caeruleum)
 lehtotaponlehti (Asarum europaeum)
 nauhukset (Ligularia)
 pikkutalvio (Vinca minor)
 pikkutöyhtöangervo (Aruncus aethusifolius)
 rönsyansikka (Waldsteinia ternata)
 rönsytiarella (Tiarella cordifolia)
sormivaleangervo (Rodgersia aesculifolia)
 suikeroalpi (Lysimachia nummularia)
 valkotäpläimikkä (Pulmonaria saccharata)
 varjohiipat (Epimedium)
 varjolilja (Lilium martagon)
 varjoyrtti (Pachysandra terminalis)

 Puolivarjon perennoita 
 aitoukonhattu (Aconitum napellus)
 akileijat (Aquilegia)
 arovuokko (Anemone sylvestris)
 harmaamalvikki (Lavatera thuringiaca)
herttavuorenkilpi (Bergenia cordifolia)
isokonnantatar (Bistorta officinalis)
 kallionauhus (Ligularia dentata)
kaitaröyhytatar (Aconogonon divaricatum)
kesäpikkusydän (Dicentra formosa)
kevätvuohenjuuri (Doronicum orientale)
 komealupiini (Lupinus polyphyllus)
 mooseksenpalavapensas (Dictamnus albus)
 noropunatähkä (Liatris spicata)
 palavarakkaus (Lychnis chalcedonica)
 purppurapunalatva (Eupatorium purpureum)
 rohtosuopayrtti (Saponaria officinalis)
 ruskolilja (Lilium bulbiferum)
siperiankurjenmiekka (Iris sibirica)
 särkynytsydän (Lamprocapnos spectabilis)
 tarha-alpi (Lysimachia punctata)
 tarhajaloangervo (Astilbe Arendsii-ryhmä)
tarhakullero (Trollius Cultorum-ryhmä)
 tarhapäivänlilja (Hemerocallis Hybrida-ryhmä)
 tiikerililja (Lilium lancifolium)
 tulikellukka (Geum coccineum ’Borisii’)
 viiruhelpi (Phalaris arundinacea ’Picta’)
vuokot (Anemone)
 vuorikaunokki (Centaurea montana)

 Aurinkoisen paikan perennoita 
 alppiasteri (Aster alpinus)
hopeahärkki (Cerastium tomentosum)
isohelokki (Oenothera missouriensis)
 isopäivänkakkara (Chrysanthemum maximum)
 jalopioni (Paeonia Lactiflora-ryhmä)
jaloritarinkannukset (Delphinium Pacific-ryhmä)
 jättimarskinlilja (Eremurus robustus)
kattomehitähti (Sempervivum tectorum-hybr)
kaunopunahattu (Echinacea purpurea)
 keltasauramo (Anthemis tinctoria)
kultatyräkki (Euphorbia polychroma)
 loistosalvia (Salvia × superba)
 loistotädyke (Veronica teucrium)
maksaruohot (Sedum)
noropunatähkä (Liatris spicata)
patjarikko (Saxifraga Arendsii-ryhmä)
pohjanrantakukka (Lythrum salicaria)
 punavirma (Centranthus ruber)
sammalleimu (Phlox subulata)
 syysasteri (Aster novi-belgii)
syyskaunosilmä (Coreopsis verticillata)
syysleimu (Phlox paniculata)
tarhapiisku (Solidago Canadensis-ryhmä)
tarhaukonhattu (Aconitum × stoerkianum)
unikot (Papaver)
verikurjenpolvi (Geranium sanguineum)

 Lähteet 





 Viitteet 

 Kirjallisuutta 



 Aiheesta muualla 

Luokka:67 Maa- ja metsätalous
Luokka:Puutarhanhoito
Luokka:Kasvit