Kaulushaikara

Kaulushaikara (Botaurus stellaris) on harmaahaikaran ohella ainoa Suomessa vakituisesti pesivä haikara. Se piileksii ruovikossa, mutta soidinaikana sen pulloon puhaltamista muistuttava huuto kuuluu kauas. Vuonna 2005 kaulushaikara oli BirdLife Suomen vuoden laji, jonka pesimäkannan suuruus pyrittiin selvittämään lintuharrastajien ja yleisön avulla.

 Nimi 
Botaurus on keskiajan latinaa ja tarkoittaa kaulushaikaraa. Stellaris on latinaa ja tarkoittaa "tähtimäinen". Jobling, 2010, s, 75, 365 K.E. Kivirikon mukaan linnulla oli 1900-luvun alussa ainakin seuraavia kansanomaisia nimiä: pirunlintu, vurruttaja, päristäjähaikara ja uuhka Kivirikko, 1927, s. 110 
 Koko ja ulkonäkö 
Pituus on 70–80 cm ja siipien kärkiväli 1–1,3 metriä.

Vanhin suomalainen rengastettu kaulushaikara on ollut vähintään 4 vuotta 9 kuukautta 18 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 11 vuotta 4 kuukautta, rengastettu Hollannissa.

 Tuntomerkit 
Suuri, lennossa pöllömäiseltä vaikuttava haikara. Höyhenys kellan-ruskeankirjava, siipisulat tummaraitaiset. Hyvin piilotteleva ja jäykistyy pystyasentoon seipään näköiseksi suoja-asennossa. Lennossa näkyy pitkä nokka, kyyry kaula ja suuret kuuppamaiset leveät siivet. Jalat sojottavat lennossa pyrstön takana. Lentää nopein siiveniskuin, keveämmin kuin harmaahaikara. Lentotyyli ja silhuetti erona sorsiin hämärässä; tämä pätee muihinkin haikaroihin. Pesintäaikana kaulushaikaran ääni on sumutorvimainen puhallus. Pesii Etelä-Suomen ruovikkoa kasvavilla järvillä ja merenlahdilla.

 Levinneisyys 
Kaulushaikara pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla. Pohjoisimmat yksilöt muuttavat vesien jäätyessä etelämmäksi.

Vuosina 2013–2018 Euroopan pesimäkannaksi arvioitiin 73 700 – 103 000 paria, joista yli 60 prosenttia Venäjällä. Suomessa kaulushaikara pesii euraasialaisen levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla. Vuonna 2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 1 500–1 700 paria. Suomessa laji on melko uusi tulokas, ja ensimmäiset kaulushaikaran pesinnät todettiin Suomessa vasta 1800-luvun loppupuolella. Kanta on kasvanut tasaisesti 1980-luvun lopulta lähtien, ja eniten lintuja tavataan nykyään Pohjois-Savossa, Päijät-Hämeessä, Kymenlaaksossa ja Pohjois-Karjalassa.
 Elinympäristö 
Kosteikot, jossa on järviruokokasvustoa. Sekä merenlahdissa että järvillä.

 Lisääntyminen 
Ainakin kaulushaikarakoiraat ovat paikkauskollisia ja palaavat samoille pesimäpaikoille. Nuoret kaulushaikarat pyrkivät levittäytymään kauemmaksi synnyinruovikoista. Kaulushaikara on moninaarainen eli polygyninen – yhdellä koiraalla voi olla 1–5 naarasta. Pesinnästä huolehtivat yleensä naaraat yksinään (pesän rakentaminen, hautominen, poikasten ruokinta), mutta yksiavioisten koiraiden arvellaan auttavan ainoata naarastaan haudonnassa ja poikasten ruokinnassa (Cramp ym. 1998).

Pesä sijaitsee tiheässä ja märässä ruovikossa. Pesyeessä on keskimäärin 5–6 munaa, muninta alkaa huhti-toukokuun vaihteessa. Poikaspesiä on havaittu kesäkuusta alkaen. Haudonta kestää 25–26 vrk. Poikaset voivat kiivetä pesästä jo 10 vuorokauden ikäisinä, yleensä viimeistään 15–20 vuorokauden ikäisinä. Poikaset saavuttavat lentokyvyn 50–55 vuorokaudessa ja itsenäistyvät sen jälkeen nopeasti (Cramp ym. 1998; von Haartman ym. 1963). 

 Ravinto 
Kaulushaikara syö sammakoita ja kaloja.

 Lähteet 




 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

LuontoPortti: Kaulushaikara (Botaurus stellaris)
ITIS: Botaurus stellaris 

Luokka:Haikarat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit