Vichyn Ranska

Vichyn Ranska (), virallisesti Ranskan valtio () oli natsi-Saksaa myötäillyt satelliittihallituksen hallitsema Ranskan valtio vuosina 1940–1944. Vichyn Ranska hallitsi nimellisesti sekä Saksan miehittämää pohjoisosaa että ”vapaata” eteläosaa, käytännössä kuitenkin vain jälkimmäistä sekä siirtomaita. Vichyn Ranskaa johti marsalkka Philippe Pétain ja sen pääkaupunki oli Vichy. Vuoden 1942 vapaan eteläosan miehittämisen jälkeen koko maata käytännössä kuitenkin hallitsi natsi-Saksa, ja Vichyn hallitus jatkoi toimintaansa nimellisesti, rampana nukkehallituksena.

 Historia 
Kesäkuussa 1940 Saksan armeija miehitti Pohjois-Ranskan, muun muassa Pariisin. Tappion jälkeen marsalkka Pétain nimitettiin pääministeriksi laajoin valtaoikeuksin. Ranska allekirjoitti 22. kesäkuuta antautumista merkinneen aseleposopimuksen, jonka mukaan Ranskan pohjois- ja länsiosat, Pariisi mukaan luettuna, jäivät Saksan miehittämiksi, mutta eteläosa jäi itsenäisen hallinnon alaisuuteen. Britit hyökkäsivät 3. heinäkuuta Ranskan laivastoa vastaan Mers-el-Kébirissa, jossa kuoli lähes 1 300 ranskalaista merimiestä.

Ranskan kansalliskokous ja senaatti kokoontuivat 10. heinäkuuta hätäistuntoon, jossa ne päättivät luovuttaa sekä lainsäädäntä-, toimeenpano- että tuomiovallan Pétainin hallitukselle, ja antoivat tälle tehtäväksi säätää uusi perustuslaki. Tämä merkitsi kolmannen tasavallan perustuslain kumoamista ja teki Pétainista diktaattorin.

Marraskuussa 1942 liittoutuneet nousivat maihin Ranskalle kuuluneessa Marokossa ja Algeriassa (operaatio Soihtu). Tämän jälkeen Saksa miehitti myös Ranskan eteläosan. Tällöin Vichyn hallitus käytännössä menetti valtansa, mutta se hallitsi Ranskaa sen jälkeenkin nimellisesti.

Sodan jälkeen Vichyn hallitukseen kuuluneet saivat syytteet maanpetoksesta. Valtionpäämiehenä toimineen Pétainin kuolemantuomio muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi, mutta pääministeri Pierre Laval teloitettiin.

 Politiikka 
Vichyn Ranska kutsui itseään nimellä État français eli Ranskan valtio. Nimitys République katosi virallisista dokumenteista vallansiirron yhteydessä. Se oli myös yleisesti tunnustettu. Yhdysvaltain lähettiläänä Ranskassa toimi amiraali William D. Leahy. Myös Neuvostoliitto piti yllä suhteita Vichyyn aina heinäkuun 1941 loppuun.

Vichyn Ranskan tunnuslauseena oli Työ, perhe, isänmaa. Se otti käyttöön uuden Pétainia ylistävän kansallislaulun ”Maréchal, nous voilà !” sekä esitti marsalkka Pétainin maan pelastajana, jolle kaikkien valtion virkamiesten piti vannoa vala. Pétainin mukaan nimettiin myös suuri määrä katuja ja teitä, kunnes hän laajalti kielsi sen maaliskuussa 1941.Sweets 1994, s. 30

Vichyn Ranskan politiikan ytimeksi muodostui ”kansallinen vallankumous” (). Termiä oli käyttänyt jo vuonna 1924 Georges Valois erään kirjansa nimenä, ja se mainittiin Lavalin 8. kesäkuuta 1940 laatimassa perustuslakiuudistusta käsittelevässä muistiossa.Curtis 2002, s. 93 Kansallisen vallankumouksen ajatuksena oli Ranska, joka olisi maatalousvaltainen ja jossa katolinen usko ja perhe olisivat keskiössä. Myöskään ei-toivottuja henkilöitä ei kansallisen vallankumouksen jälkeen olisi RanskassaCurtis 2002, s. 94 – näihin lukeutuivat muun muassa juutalaiset, romanit, kommunistit, salakuljettajat, laittomasti maassa oleskelevat ja radikaalit tasavaltalaiset.Fogg 2009, s. 13
pienois|vasen|Chantiers de la Jeunesse -järjestön propagandajuliste.
Kansallisen vallankumouksen periaatteita opetettiin Vichyn Ranskan nuorille miehille Chantiers de la Jeunesse -järjestössä. Se perustettiin heinäkuussa 1940, ja sitä johti kenraali Joseph de La Porte du Theil, joka oli aiemmin vaikuttanut Ranskan partioliikkeessä. Tammikuuhun 1944 mennessä yli 300 000 ihmistä oli ollut sen jäsenenä.Curtis 2002, s. 99–100

Naisten oikeuksia heikennettiin järjestelmällisesti Vichyn Ranskassa erityisesti sen alkuaikoina. Naiset pyrittiin pitämään poissa työelämästä kasvattamassa lapsia, mihin myönnettiin lapsilisiä. Valtion palveluksessa olevien naisten ylenemismahdollisuuksia rajoitettiin. Abortti tehtiin laittomaksi, ja helmikuussa 1942 siitä alettiin rangaista kuolemalla. Myös avioerojen myöntämistä vaikeutettiin. Ennen pitkää kuitenkin tuli selväksi, että naisten tarjoamaa työvoimaa tarvittiin, ja naisia alettiin muun muassa lähettää työhön Saksaan.Curtis 2002, s. 95 

 Talous ja kansantalous 
Aselevon ehtojen mukaisesti Vichyn Ranskan oli korvattava miehityksen kuluja Saksalle 20 miljoonan Saksan markan arvosta joka päivä. Ranskasta toimitettiin Saksaan sodan loppuun mennessä yhteensä 2,4 miljoonaa tonnia vehnää, 891 000 tonnia lihaa ja 1,4 miljoonaa hehtolitraa maitoa.Fogg 2009, s. 4 Tämä haittasi merkittävästi Ranskan väestön omaa ruokahuoltoa. Ranskan eteläosissa myös tuotettiin tyypillisten maataloustuotteiden – vehnä, voi, liha, sokeri – sijasta enemmän viiniä. Esimerkiksi viinintuotannon keskeisellä alueella Nîmesissä kansa kärsi nälkää jo vuoden 1940 kesälläFogg 2009, s. 9, siinä missä maataloudeltaan tasapainoisempi Limousinin alue selvisi helpommalla.Fogg 2009, s. 10 

Säännöstely otettiin käyttöön syyskuussa 1940 siten, että henkilö saattoi saada 1 800 kilokaloria päivässä. Määrää alennettiin vuonna 1942 1 700 kilokaloriin, ja myöhemmin se laski aikuisten osalta jopa 900 kilokaloriin pahenevien materiaalipulien takia.Fogg 2009, s. 5 Ranskalaiset alkoivat enenevässä määrin turvautua omaan nokkeluuteensa ja mustaan pörssiin saadakseen riittävästi syötävää – ilmiöstä käytettiin nimitystä système débrouillard (vapaasti suom. neuvokkuusjärjestelmä).Fogg 2009, s. 6 Clermont-Ferrandin kaupungissa maaliskuussa 1941 tehdyn arvion mukaan tyypillinen ruokakunta kulutti budjetistaan 62 prosenttia ruokaan, mutta ei silti välttämättä saanut tasapainoista tai riittävää ravitsemusta.Sweets 1994, s. 15

Ruoan lisäksi myös muita resursseja jouduttiin säännöstelemään. Maahan ei esimerkiksi voinut tuoda hiiltä sotaa edeltävään tapaan.Sweets 1994, s. 11 Teollisuus ei myöskään saanut enää luonnonkumia Malesiasta ja Indokiinasta, ja esimerkiksi Michelin neuvotteli Saksasta tuotavan Buna-tekokumin käytöstä tehtaassaan.Sweets 1994, s. 12

Pääsääntöisesti ainoastaan Saksalle hyödylliset yhtiöt menestyivät Vichyn Ranskassa. Näihin lukeutuivat ainakin kumi- ja metalliteollisuus sekä eräät makeis- ja suklaatehtaat.

Vuoden 1942 kesäkuun lopulla pääministeri Pierre Laval ilmoitti niin sanotusta relève-ohjelmasta, jossa Saksa vapauttaisi ranskalaisia sotavankeja vastineeksi siitä, että Vichyn Ranska toimittaisi Saksaan vapaaehtoisia tehdastyöläisiä. Erityisesti Saksaan kaivattiin metalliteollisuuden parissa työskenteleviä. Alkuun kiinnostuneiden kansalaisten mielipide vaihtui pian ärtymykseen, sillä vaihtosuhde vapaaehtoisten ja sotavankien välillä oli yksi vanki kolmea vapaaehtoista vastaan. Hallitus joutui tämän vuoksi lokakuusta 1942 alkaen ottamaan tehtaista pakolla työntekijöitä Saksaan lähtijöiksiSweets 1994, s. 24, ja myöhemmin 16. helmikuuta 1943 kaikki ranskalaiset miehet määriteltiin työvelvollisiksi.Sweets 1994, s. 25 Työvelvollisten mahdollisiin kohtaloihin lukeutui Saksaan siirtymisen lisäksi saksalaisilta tilauksia saaneissa tehtaissa työskentely, Organisation Todtissa linnoituslaitteiden kuten Atlantin vallin rakentaminen tai kriittisten rautatieyhteyksien suojaaminen.Sweets 1994, s. 28

 Galleria 

 Vichyn Ranskan henkilöitä 
 Poliitikkoja 
 Marcel Déat
 Philippe Henriot
 Pierre Laval
 Pierre Pucheu, sisäministeriSweets 1994, s. 16
 Xavier Vallat

 Hallintoa myötäilleitä kulttuurihenkilöitä 
 Robert Brasillach
 Louis-Ferdinand Céline
 Pierre Drieu La Rochelle
 Lucien Rebatet

 Muita 
 René Bousquet, poliisiylijohtajaCurtis 2002, s. 90–91
 Joseph Darnand, Milice Françaisen johtajaCurtis 2002, s. 101

 Lähteet 




 Viitteet 

 Aiheesta muualla 



Luokka:Entiset tunnustamattomat valtiot
Luokka:Ranskan historia
Luokka:Ranska toisessa maailmansodassa
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit