Yhdysvaltain demokraattinen puolue

Yhdysvaltain demokraattinen puolue () eli demokraatit on toinen Yhdysvaltain poliittisista valtapuolueista. Toinen on republikaaninen puolue. Andrew Jacksonin kannattajat perustivat Demokraattisen puolueen vuonna 1828 ja se on nykyään maailman vanhin aktiivinen poliittinen puolue. (Google Books)

Kansainvälisesti demokraatit ovat edustaneet ulospäin suuntautuvaa politiikkaa.

Puolueen sisällä on useita mielipiteiltään eroavia ryhmäkuntia, joskin New Dealin jälkeen puolue on profiloitunut yhdysvaltalaisittain sosiaaliliberaaliksi puolueeksi.

 Historia 
 Tausta 
Demokraattinen puolue katsoo periytyvänsä 1700-luvun lopun demokraattis-republikaanisesta puolueesta, joka vastusti keskusvaltaa ja ajoi osavaltioille mahdollisimman suuria toimivaltuuksia. Demokraattinen puolue perustettiin virallisesti vuonna 1828. Vuoden 1828 vaaleissa presidenttiehdokas Andrew Jacksonin joukot eivät jättäneet mitään sattuman varaan. Vaalikampanja oli vaalikiertueineen, mainoslauseineen ja -julisteineen ensimmäinen nykyaikaisena pidetty presidentinvaalikampanja. Jacksonin vastustajat väänsivät hänen nimestään pilanimen Jackass ('Aasi'), mutta Jackson käänsi senkin edukseen ja omaksui aasin osaksi kampanjansa kuvastoa. Myöhemmin aasista tuli koko demokraattipuolueen tunnus.Miller, W.: Yhdysvaltain historia, WSOY, 1969.

 Yhdysvaltain suurvalta-aika 
 Ennen ensimmäistä maailmansotaa (1865–1914) 
1900-luvun alussa politiikassa vaikutti progressiivinen aikakausi joka oli peruja sosiaalisen evankeliumin vaikutuksesta ja modernista teologiasta. Vuonna 1908 annettiin päätös Mulle vastaan Oregon -tapauksessa, jossa annettiin valtiovallalle oikeus säätää lailla työaikojen pituudesta. Päätös oli ensiaskel tiellä, joka mahdollisti valtion puuttumisen markkinakapitalistiseen järjestelmään.Ruotsila 2014, s. 82

Demokraattipuolue voitti vuonna 1910 enemmistön kongressin edustajainhuoneessa ensimmäistä kertaa vuoden 1892 jälkeen. Kaksi vuotta myöhemmin se sai enemmistön myös senaattiin. Vuonna 1912 Woodrow Wilson valittiin Yhdysvaltain presidentiksi. Wilsonin kaudella demokraattinen puolue toimi läheisessä yhteistyössä uskonnollisen vasemmiston kanssa. Wilson oli läpi akateemisen ja poliittisen uran liikkunut sosiaalisen evankeliumin piireissä ja kirjoitti paljon sekä sen että uuden liberalismin teoriasta ja opetti sosialismin teoriaa Princetonin yliopistossa. Päälinjan protestantit, katoliset ja refomijuutalaiset tukivat Wilsonin toimintaa.Ruotsila 2014, s. 83

 Ensimmäinen maailmansota (1914–1918) 
Lusitanian upottamisen jälkeen vuonna 1915 presidentti Wilson joutui oman puolueensa haastamaksi edustajainhuoneessa. Teksasin edustaja Jeff McLemoren ehdotus yhdysvaltalaisten matkustusvapauden rajoittamiseksi kuitenkin hävisi edustajainhuoneessa äänin 276–142, mikä oli voitto matkustusvapautta puolustaneelle Wilsonille. Istuva presidentti voitti seuraavana vuonna järjestetyt presidentinvaalit ja sai demokraateille harvinaisen jatkokauden. Liittyminen sotaan vuonna 1917 johti poliittisiin kiistoihin, jotka heikensivät demokraattista puoluetta ja vahvistivat republikaaneja. Demokraattinen puolue hävisi vuoden 1918 välivaalit.

 Maailmansotien välinen aika (1918–1939) 
Vuoden 1932 kongressivaaleissa New Yorkin kuvernööri Franklin D. Roosevelt oli demokraattisen puolueen ehdokas presidentiksi. Kampanjassaan Roosevelt kieltäytyi arvostelemasta kapitalistisen järjestelmän perusteita ja sai tiukkaa krittikkiä sosialistipuolueen teologi Reinhold Niebuhrilta.Ruotsila 2014, s. 133 Presidentiksi valittu Roosevelt käynnisti ns. New Deal -uudistuspolitiikan, joka oli lähellä katolisten ja reformijuutalaisten etujärjestöjen linjauksia. Roosevelt itse oli progressiivisen liikkeen kasvatti eikä hyväksynyt sosialistien tai kommunistien linjauksia tavoitteilleen.Ruotsila 2014, s. 135 

New Dealin keskiössä oli liberaalinen korporationistinen valtioteoria ja malli, jonka keskeinen ajatus oli markkinatalousjärjestelmän sääntely asiantuntijabyrokraattien hallinnoimilla liittovaltion komissioilla ja virastoilla. Rooseveltin kaudella luotiin virastoja valvomaan pankkitalletuksia ja luotonantoa, lisättiin pörssisääntelyä ja vahvistettiin ay-liikkeen asemaa. Roosevelt käynnisti myös julkisten töiden ohjelmia, loi Yhdysvaltain ensimmäiset työttömyys- ja vanhuuseläkejärjestelmät sekä korotti veroja. Franklin D Roosevelt on ainoa Yhdysvaltain presidentti, joka on valittu virkansa neljästi vuodesta 1933 alkaen. 

 Toisen maailmansodan jälkeen (1945–1990) 
Roosevelt kuoli kesken 4. kauttansa aivoverenvuotoon huhtikuussa 1945. Sodan jälkeen, Rooseveltin kuoltua, hänen tilalleen demokraattiseksi presidentiksi nousi huhtikuussa 1945 varapresidentti Harry S. Truman (1945–1953). Vuosina 1961–1963 presidenttinä toimi John F. Kennedy. Katolinen Kennedy oli vaalikampanjassaan luvannut vastauksena katolisiin kohdistuviin epäilyksiin pitävänsä henkilökohtaisen vakaumuksen erossa viranhoidostaan. Kennedyn lupaus avasi demokraattisen puolueen samalla maallistuneille ja uskonnonvastaisille liikkeille.Ruotsila 2014, s. 224

1960-luvulla demokraatit tuki Lyndon B. Johnsonin kaudella aktiivisesti mustien kansalaisoikeuksia. Samoihin aikoihin mustien ja latinoiden enemmistö siirtyi demokraatteihin. Vuoteen 1972 mennessä demokraattisesta puolueesta tuli viimeistään koti amerikkalaiselle uusvasemmistolle, sekularisoituneelle kulttuuriradikalismille sekä varsinkin vapaata aborttia kannattaneelle feminismille sekä homoliikkeen aktiiveille.

Vuonna 1973 Roe vastaan Wade -oikeustapaus totesi abortin kieltämisen perustuslain vastaiseksi. Tuolloin demokraatit alkoivat taktisesti kannattaa aborttia ja puolueen keskeiset henkilöt, kuten Ted Kennedy ja Al Gore ryhtyivät abortin kannattajiksi.

Kylmän sodan aikana demokraatit suosivat republikaaneja runsaammin asevarustelua ja puolue tuli tunnetuksi ”sotapuolueena”. Vuoden 1972 George McGovernin presidentinvaalikampanjassa demokraatit kääntyivät sotilasmenojen leikkaamisen kannalle. Myöhemmin tästä tuli puolueelle rasite ja puolue luopui asevarustelun vähentämiskannastaan 1990-luvulle mennessä.

 Kylmän sodan jälkeen (1991–) 
Erityisesti George W. Bushin valtakausi (2000–2008) oli yhdysvaltalaiselle vasemmistolle syvää turhautumista aiheuttanut aikakausi. Vuosina 2006–2010 uskonnollisella vasemmistolla oli huomattava edustus kongressissa.Ruotsila 2014, s. 8

Vuonna 2008 senaattori Barack Obama valittiin demokraattien ehdokkaana presidentiksi. Obamasta tuli Yhdysvaltain ensimmäinen musta presidentti. 2010-luvulla demokraattisesta puolueesta on tullut vasemmistolaisempi. Obaman on katsottu olleen uskonnollisen vasemmiston ”oma mies” Valkoisessa talossa. Vuonna 2010 demokraattinen puolue menetti enemmistöasemansa kongressissa. Vuoden 2016 presidenttiehdokaskampanjan yhteydessä tapahtuneessa tietovuodossa selvisi, että demokraattisen puolueen johto rikkoi omia sääntöjä ja toimi toista presidenttiehdokasta Bernie Sandersia vastaan pönkittäen Hillary Clintonin ehdokkuutta. 

Vuoden 2020 presidentinvaaleissa puolueen ehdokas Joe Biden valittiin presidentiksi. Yhdysvaltain senaatin vaaleja pidettiin puolueen sisällä vasemmisto- ja edistyssiiven laajana voittona.

 Tunnukset 
Demokraattisen puolueen tunnuksena oli syyskuuhun 2010 asti aasi. Nyttemmin tunnus on sininen D-kirjain sinisen ympyrän sisällä. Aasia käytetään kuitenkin yhä usein demokraattisen puolueen symbolina.

 Kannattajakunta 
Puolueen kannattajia ovat perinteisesti olleet katoliset, maan koillisosan uudistusmielinen työväestö sekä eteläosien konservatiiviset protestantit. Lyndon B. Johnsonin kaudella 1960-luvulla demokraatit ryhtyi tukemaan aktiivisesti mustien kansalaisoikeuksia, minkä takia demokraattien kannatus on vanhoissa etelävaltioissa tippunut puoleen 1950-lukuun verrattuna. Samalla demokraattien kannatus kaupungeissa ja pohjoisessa asuvien mustien keskuudessa on kuitenkin kasvanut.
Demokraattinen puolue salli mustien osallistua puolue­kokouksiinsa vuodesta 1924 lähtien. 

2010-luvulla puolueesta on tullut vasemmistolaisempi kuin se oli 1990-luvulla mutta myös kirjavampi. Ennen takana oli ay-liike ja pienituloisia, mutta 1960-luvun mustien kansalaisoikeustaistelun myötä mustien ja latinoiden enemmistö siirtyi demokraatteihin ja etelävaltioiden valkoiset republikaaneihin. Rannikoilla on koulutettuja vapaamielisiä. Kannattajista mustat ja latinosiirtolaiset ovat konservatiivisia.

 Ryhmittymät 
Demokraattisen puolueen Yhdysvaltain liittovaltion kongressiedustajat jakaantuvat kolmeen merkittävään ryhmittymään poliittisen aseman perusteella, tosin yksi edustaja voi toimia useammassa ryhmässä eikä ryhmään kuuluminen ole välttämätöntä. 2019 aloittavassa kongressissa Congressional Progressive Caucus ja New Democratic Coalition ovat lähes tasaväkisiä, kun Blue Dog Coalition on taas niitä merkittävästi pienemmässä asemassa. Puolueen vasemmistosiiven kannatus on suurinta Yhdysvaltain koillisosassa ja länsirannikolla, ja maltillisten ja oikeistosiiven kannatus on vahvimmillaan Yhdysvaltain eteläosissa ja Keskilännessä.

RyhmittymäPoliittinen linjaMuuta huomioitavaaCongressional Progressive CaucusKeskusta-vasemmisto, Sosiaalidemokratia, Vihreä liikeKannattaa Medicare for All -terveydenhuoltouudistustaNew Democratic CoalitionSosiaaliliberalismi, Kolmas tie, MarkkinatalousMaltilliset demokraatitBlue Dog CoalitionKeskusta-oikeisto, Liberalismi, Konservatiiviliberalismi, MarkkinaliberalismiOikeistosiipiLähde:

 Vaalihistoria 
 Edustajainhuone 
Puolueella on ollut enemmistö Yhdysvaltain edustajainhuoneessa:
 1875–1881
 1883–1889
 1891–1895
 1911–1917
 1931–1947
 1949–1953
 1955–1995
 2007–2011
 2019–2023

 Senaatti 
Puolueella on ollut enemmistö Yhdysvaltain senaatissa:
 1823–1833
 1835–1841
 1845–1861
 1879–1881
 1893–1895
 1913–1919
 1933–1947
 1949–1953
 1955–1981
 1987–1995
 2001
 2001–2002
 2007–2015 
 2021–2025

 Merkittäviä poliitikkoja 
 Edustajat 
Demokraattipuolue onnistui voittamaan Georgian osavaltion molemmat senaattivaalit sekä yhden senaattoripaikan Arizonan ja Coloradon osavaltioista. Näin demokraattipuolueella on 48 edustajaa Yhdysvaltain senaatissa, mutta periaatteessa Vermontin senaattori Bernie Sanders ja Mainen senaattori Angus King tukevat demokraattipuoletta. Demokraattipuolue menetti 10 edustajapaikkaa edustajainhuoneessa, mutta onnistui pitämään niukan enemmistön. Demokraattien veteraaniedustaja Nancy Pelosi äänestettiin jatkokaudelle edustajainhuoneen puhemieheksi.

 Nykyinen puoluejohto 
 Puolueen kansallisen komitean (puoluehallituksen) puheenjohtaja: Ken Martin 
 Senaatin vähemmistöjohtaja: Chuck Schumer
 Edustajainhuoneen vähemmistöjohtaja: Hakeem Jeffries

 Presidentit 
 Presidentti Toimikausi Andrew Jackson 1829–1837 Martin Van Buren  1837–1841 James Knox Polk  1845–1849 James Buchanan  1857–1861 Andrew Johnson  1865–1869 Grover Cleveland  1885–1889 ja 1893–1897 Woodrow Wilson  1913–1921 Franklin D. Roosevelt  1933–1945 Harry S. Truman  1945–1953 John F. Kennedy  1961–1963 Lyndon B. Johnson  1963–1969 Jimmy Carter  1977–1981 Bill Clinton  1993–2001 Barack Obama  2009–2017 Joe Biden  2021–2025

 Lähteet 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Puolueen kotisivu  

Luokka:Progressiivinen allianssi
Luokka:Sosiaaliliberaalit puolueet
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit