Mauno Pekkala

Mauno Pekkala (27. tammikuuta 1890 Sysmä – 30. kesäkuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen Metsähallituksen pääjohtaja ja vasemmistolainen poliitikko. Hän oli ainoa Suomen Kansan Demokraattista Liittoa (SKDL) edustanut Suomen pääministeri. Pekkalan hallitus istui 26. maaliskuuta 1946 – 29. heinäkuuta 1948. Ministeripäiviä hänelle kertyi kaikkiaan 2 625. 

 Henkilöhistoriaa 
Mauno Pekkalan vanhemmat olivat metsätyönjohtaja Johan Oskari Pekkala ja Amanda Matilda Grönroos. Pekkala avioitui Hilma Elina Lörpyksen kanssa vuonna 1917. Heidän tyttärensä Eeva Elina Pekkala avioitui konsuli Henrik Johan Aminoffin kanssa. 

Pekkala pääsi ylioppilaaksi 1909, suoritti metsänhoitajan tutkinnon 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1921.Aikalaiskirja 1934

Pekkala oli Pellervo-seuran metsäosaston toimistossa konsulttina 1914–1917 ja sitten metsähallituksessa vt. metsänhoitajana 1917–1919, metsänmyyntiasiain esittelijänä 1919–1920, vt. yksityismetsien ylitarkastajana 1920–1921, metsäneuvoksena ja maankäyttöosaston päällikkönä 1921–1932 sekä vt. ylijohtajana 1928–1929 ja vuodesta 1932. Viimeksi Pekkala oli metsähallituksen pääjohtajana vuosina 1944–1952.

Pekkala toimi Metsätaloudellisen aikakauskirjan vastaavana toimittajana 1917–1921, Suomen metsänhoitoyhdistyksen sihteerinä 1919–1920, Suomen metsätieteellisen seuran varapuheenjohtajana 1925–1926 sekä puheenjohtajana 1926–1927, Pienviljelijäin liiton liittotoimikunnan jäsenenä ja puheenjohtajana vuodesta 1927 ja Keskusmetsäseura Tapion hallintoneuvoston ja johtokunnan jäsenenä sekä johtokunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1928.

 Poliittinen ura 
Pekkala valittiin eduskuntaan vuoden 1927 vaaleissa Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) listoilta. Hän oli valittaessa Väinö Tannerin hallituksen maatalousministerinä. Hän nousi myös SDP:n puoluetoimikuntaan. Puolueessa Pekkala oli ennen sotia vahvasti Väinö Tannerin linjan kannattaja.

 Sota-aikana 
Vuodet 1939–1942 Pekkala toimi valtiovarainministerinä kolmessa eri hallituksessa. Hän vastusti voimakkaasti jatkosotaa edeltänyttä armeijan liikekannellepanoa. Pekkala varoitti Helsingissä Neuvostoliiton tiedustelupäällikkönä toiminutta Jelisei Jelisejeviä Saksan hyökkäyksestä ja Suomen osallistumisesta siihen. Pekkala luovutti Jelisejeville tiedot presidentti Risto Rytin hallitukselle 31. toukokuuta 1941 esittämästä tilannekatsauksesta. Josif Stalin ei kuitenkaan uskonut Jelisejevin hänelle välittämiä tietoja tai pitänyt saksalaisten aiheuttamaa uhkaa tarpeeksi vakavana eikä siksi ryhtynyt tarvittaviin toimiin hyökkäyksen varalta.Apunen, Osmo & Wolff, Corinna: Pettureita ja patriootteja. Taistelu Suomen ulko- ja puolustuspolitiikan suunnasta 1938–1948, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 2009, s. 118–119.

Jatkosodan aikana hän kuitenkin riitautui puolueensa ja Tannerin kanssa Saksaan nojaavasta sotapolitiikasta, erosi hallituksesta ja siirtyi niin sanotun rauhanopposition linjoille. Tämän vuoksi häntä ei myöskään nostettu esiin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, vaikka hän oli ollut puolueensa korkein ministeri jatkosodan alkaessa. Jatkosodan jälkeen Pekkala nousi esiin puolueensa sotavuosien politiikan arvostelijana ja hänestä tuli salkuton ministeri Paasikiven II hallitukseen. Kun SDP ei Pekkalan toiveiden mukaan tehnyt vuoden 1945 eduskuntavaaleissa vaaliliittoa SKDL:n kanssa, hän meni eduskuntaan SKDL:n eikä SDP:n ehdokkaana, mistä seurasi puoluetoimikunnasta ja lopulta koko SDP:stä erottaminen. Vaalien jälkeen hän tuli puolustusministeriksi Paasikiven III hallitukseen "sosialidemokraattina" vaikka liittyi pian SKDL:n jäseneksi. Tämä herätti pahaa verta vanhassa puolueessa.

 Pääministerinä 
Paasikiven noustua presidentiksi Mauno Pekkalasta tuli pääministeri. Pekkala johti pääministerinä muun muassa Suomen valtuuskuntaa Pariisin rauhanneuvotteluissa vuosina 1946–1947 samoin kuin neuvoteltaessa YYA-sopimuksesta, jonka hän myös allekirjoitti Vjatšeslav Molotovin kanssa Moskovassa 6. huhtikuuta 1948. Jälkimmäisissä neuvotteluissa Pekkala jäi kuitenkin Urho Kekkosen ja J. O. Söderhjelmin varjoon. Keväällä 1948 hän johti ministerivaliokuntaa, joka tutki väitteitä kommunistien kaappaushankkeista.

Pekkala valittiin SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen puoluetoimikuntaan perustavassa kokouksessa 22. maaliskuuta 1946, ja hän uusi paikkansa vuosien 1947 ja 1951 puoluekokouksissa.; ;  Pekkala toimi SYP:n edustajana myös SKDL:n liittotoimikunnassa vuosina 1946–1952.; ; 

Pekkalan epäsäännölliset elämäntavat ja niin sanottu häilyväisyys herättivät kritiikkiä. Paheksuntaa herätti erityisesti se, että Pariisin rauhanneuvotteluissa hän oli puoluetoveriensa neuvosta antanut Suomen valtuuskunnan puheen etukäteen Molotovin tarkastettavaksi, ja siitä jouduttiin poistamaan aluepalautustoiveisiin viitanneet kohdat. Hän vältteli muulloinkin Neuvostoliiton edustajien ärsyttämistä.

Pekkalan hallitus toteutti kaudellaan useita merkittäviä lakeja. Se hoiti sotien aiheuttamat korvaus-, maahankinta- ja rauhansopimus- ja muut asiat ja käsitteli sotavuosina lykättyjä uudistuksia, kuten sosiaalisen lainsäädännön – varsinkin työlainsäädännön – kehittäminen, ja antoi esitykset työntekijän vuosilomalaista, työaikalaista, työtuomioistuimesta ja työehtosopimuslaista. Vuonna 1948 hallitus teki esityksen lapsilisästä. Lisäksi on arvioitu, että Pekkalan, kuten myös sisäministeri Yrjö Leinon, maltillisuus ja verkkaisuus päätöksenteossa estivät kommunisteja johtamasta kehitystä Suomessa samaan suuntaan kuin kansandemokratioiksi kehittyneissä Itä-Euroopan maissa.

Pääministerikautensa jälkeen Pekkala oli SKDL:n ehdokas presidentinvaaleissa 1950, ja hän sai toiseksi eniten ääniä. Hän jatkoi kansanedustajana kuolemaansa asti. Myös Mauno Pekkalan vanhempi veli Eino Pekkala osallistui aktiivisesti politiikkaan ja oli oikeusministerinä veljensä johtamassa hallituksessa.

Professori Tapio Bergholm tiivistää näkemyksensä Pekkalan urasta: "Pekkalan suurimpana saavutuksena Suomen tulevaisuuden kannalta voi ehkä pitää sitä, kun hän pääministerinä saattoi syksyllä 1947 Malmin lentokentällä valvontakomission neuvostoliittolaiset jäsenet kotimatkalle."Tapio Bergholm, Paasikiven ja SKP:n välissä. Kanava 4/2025 s. 76 (Arvio kirjasta Erkki Tuomioja, Eino ja Mauno Pekkala, Siltala 2025)

 Julkaisuja
 Sahaosuuskunnan käsikirja ; kirj. Mauno Pekkala, Vilho Rantala ja E. Veistola. Pellervon kirjasto n:o 37. Helsinki 1919
 Kirjoituksia ja puheita 
 Tutkimuksia kruununmetsätorppien taloudesta Kurun, Parkanon ja Ikaalisten pitäjissä. Acta forestalia Fennica 17. Suomen metsätieteellinen seura, Helsinki 1920
 Verollepano- ja jakotoimituksista Kuusamon, Kemijärven ja Kuolajärven knihtikontrahtipitäjissä : metsäpoliittinen tutkimus. Acta forestalia Fennica 21. Suomen metsätieteellinen seura, Helsinki 1922
 Rovaniemen-Kemijärven rautatie ja sen taloudelliset edellytykset ; kirj. K. T. Jutila ja Mauno Pekkala. Rovaniemen-Kemijärven radan toimikunta, Helsinki 1925
 Puhe pienviljelijäjuhlassa 1929. Pienviljelijäin liitto, Helsinki 1929
 Pienviljelijät ja sosialidemokratia. Sos.-dem. Puolueen vaalikirjanen 1930, n:o 2. Helsinki 1930
 Puhe Entisten sotilaiden toverikuntien Uudenmaan piirin syysjuhlassa Malmin työväentalolla 2.3.1945. Entisten sotilaiden toverikuntien Uudenmaan piirijärjestö, Helsinki 1945
 Ulkopoliittinen tilannekatsaus. Suomen kansan demokraattinen liitto, Helsinki 1951
 Lars Gabriel von Haartman valtio- ja metsätalousmiehenä. Metsätieteellisen tutkimuslaitoksen julkaisuja 40, 34. Helsinki 1952

Lähteet


Viitteet

Kirjallisuutta
 Erkki Tuomioja, Eino ja Mauno Pekkala – Sosialidemokratian ja kommunismin välissä. Siltala 2025. 

Aiheesta muualla

Luokka:Kansanedustajat
Luokka:Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Luokka:SKDL:n sosialistit
Luokka:Suomen pääministerit
Luokka:Suomen valtiovarainministerit
Luokka:Suomen puolustusministerit
Luokka:Suomen maatalousministerit
Luokka:Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Luokka:Etelä-Savon vaalipiiri
Luokka:Suomalaiset metsänhoitajat
Luokka:Metsähallituksen johtajat
Luokka:Vuonna 1890 syntyneet
Luokka:Vuonna 1952 kuolleet