Jörn Donner

Jörn Johan Donner (5. helmikuuta 1933 Helsinki – 30. tammikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja, poliitikko ja diplomaatti. 

Kulttuurin moniottelijana tunnettu Donner julkaisi esikoiskirjansa jo 18-vuotiaana, ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa 21-vuotiaana, perusti Suomen elokuva-arkistoa 24-vuotiaana, pääsi Pohjolan suurimman päivälehden Dagens Nyheterin elokuvakriitikoksi 27-vuotiaana ja palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla parhaasta esikoisohjauksesta 30-vuotiaana (Syyskuinen sunnuntai, 1963). Hän on ainoa suomalainen, joka on noutanut Oscar-palkinnon.

Suomen pääkonsulina Los Angelesissa Donner palveli vuosina 1995–1996. Kansanedustajana (r) hän oli 1987–1995, 2007 ja 2013–2015 ja Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999.
Tasavallan presidentti myönsi Donnerille professorin arvonimen vuonna 2003.

 Tausta 

Jörn Donner oli tunnetun saksalaistaustaisen, suomalaisen Donnerin kulttuuri- ja taloussuvun jäsen. Hänen isänsä Kai Donner oli suomalaisuusaktivisti ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen tutkija. Donnerin äiti oli Margareta ”Greta” o.s. von Bonsdorff. Hänen veljiään olivat eläintieteen professori Kai Otto Donner ja geologian professori Joakim Donner. Jörn Donner itse valmistui vuonna 1958 Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi pääaineinaan yleinen valtio-oppi ja pohjoismainen kirjallisuus sekä sivuaineina psykologia ja filosofia. Hän ei kuitenkaan harkinnut tieteellistä uraa.

Donnerin äidinkieli oli ruotsi, mutta hän ei määritellyt itseään suomenruotsalaiseksi vaan lähinnä ruotsinkieliseksi suomalaiseksi.

 Poliittinen toiminta

Donner toimi kansanedustajana (RKP) 1987–1995 ja 2007 sekä 2013–2015 sekä Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999. Helsingin kaupunginvaltuustoon hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1968 kunnallisvaaleissa SKDL:n edustajana. Donner luopui valtuustopaikastaan 1976, mutta palasi kaksi kautta myöhemmin vuoden 1984 kunnallisvaaleissa valtuustoon RKP:n edustajana. Donner istui valtuustossa jälleen kaksi kautta vuoteen 1992, jolloin hän ei asettunut enää ehdolle. Tammisaaren valtuustoon Donner valittiin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa sitoutumattomien riveistä. Tammisaaren kunnallispolitiikassa Donner vaikutti muun muassa kaupunginhallituksessa vuoteen 2003, jolloin hän muutti takaisin Helsinkiin. Helsingin kaupunginvaltuustoon Donner nousi jo kolmannen kerran vuoden 2004 kunnallisvaaleissa, nyt SDP:n edustajana. Donner toimi muun muassa kulttuuri- ja kirjastolautakunnan puheenjohtajana vuoteen 2008, jolloin hän ei ollut enää ehdolla vaaleissa.

Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Donner valittiin eduskunnan varasijalle sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana. Pian sen jälkeen hän kuitenkin liittyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. Donner nousi uudelleen eduskuntaan Eva Biaudet’n siirtyessä kansainvälisiin tehtäviin vuoden 2007 alussa. Noustessaan varasijalta eduskuntaan Donner erosi SDP:n jäsenyydestä voidakseen liittyä RKP:n eduskuntaryhmään. Kevään 2007 eduskuntavaaleissa Donner ei enää ollut ehdolla, joten hänen toinen visiittinsä eduskuntaan jäi muutaman kuukauden mittaiseksi.

Donner asettui ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa sitoutumattomana RKP:n listalle Helsingissä. Tärkeimpänä syynä ehdokkuuteensa Donner ilmoitti perussuomalaisten kannatuksen nousun. Perussuomalaisille on luotava hänen mukaansa ”enemmän vastavoimia”. Donner jäi kuitenkin varasijalle, kun Astrid Thors ohitti hänet 129 äänellä ja sai RKP:n ainoan paikan kyseisestä vaalipiiristä.

Donner nousi jälleen varapaikalta eduskuntaan syyskuussa 2013, kun Astrid Thors astui uuteen virkaan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Etyjin vähemmistövaltuutetuksi, ja vuoden 2014 valtiopäivien avajaisissa 81-vuotias Donner saikin toimia eduskunnan ikäpuhemiehenä.

Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Donner tuki kokoomuksen Sauli Niinistöä. Donner oli RKP:n sitoutumattomana ehdokkaana vuoden 2014 eurovaaleissa. Donner oli sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana vuoden 2017 kuntavaaleissa Helsingistä. Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 980 äänellä. Samalla hänestä tuli koko Suomen vanhin kunnanvaltuutettu. Donner erosi Helsingin kaupunginvaltuustosta terveydellisistä syistä 24. huhtikuuta 2019.

 Elokuvavaikuttaminen 
Donner on yksi Suomen elokuva-arkiston perustajajäsenistä. Hän on ohjannut elokuvia myös itse. Aamua kaupungissa (1954) oli taiteellinen kokeilu. Donner on laatinut itse käsikirjoitukset jokaiseen elokuvaansa. Ohjaajanuransa hän aloitti Ruotsissa, mutta siirtyi sieltä muutaman elokuvan jälkeen Suomeen ja teki rohkean, eroottissävytteisen elokuvan Mustaa valkoisella (1968), jota useassa suhteessa on pidetty hänen parhaimpanaan. Tämän jälkeen rohkeiden seksielokuvien sarja jatkui elokuvilla Sixtynine 69 (1969), Naisenkuvia (1970) ja Hellyys (1972). Donner on tehnyt myös vakavampia elokuvia, muiden muassa bergmanilais-antonionilaisvaikutteisen elokuvan Anna (1970), joka on uuden aallon piirteitä sisältävä tutkielma keski-ikää lähestyvän naisen tyhjyyden tunnoista. Siinä pääosaa näytteli yksi Ingmar Bergmanin vakionäyttelijöistä, Harriet Andersson.

Donner yritti saada Aleksandr Solženitsynin romaaniin perustuvaa Casper Wreden elokuvaa Ivan Denisovitshin päivä esitettäväksi Suomeen, mutta Valtion elokuvatarkastamo kielsi sen esittämisen. Päätöksen vahvisti Donnerin valituksen jälkeen korkein hallinto-oikeus vuonna 1972. Päätös syntyi äänestyksen 5–4 tuloksena 28. helmikuuta 1972, ja se säilyi muuttumattomana valituksessa sekä Korkeimman hallinto-oikeuden päätöksessä.Dag i Ivan Denisovitsj' liv, En (1970). Elonet. Viitattu 9.8.2008. Elokuva esitettiin Ruotsin televisiossa vuosina 1972 ja 1974, mutta Suomessa vasta vuonna 1996.

Donnerille myönnettiin vuonna 1984 Fanny ja Alexander -elokuvan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinto. Virallisesti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin voittajaksi merkitään tuotantomaa, mutta usein palkinnon vastaanottaa elokuvan ohjaaja. Donner kävi tuottajana hakemassa palkinnon, kun Bergman itse ei päässyt paikalle. Donner oli järjestänyt Bergmanille rahoituksen Fannyyn ja Alexanderiin, ja Donner on sanonut, ettei elokuvaa olisi tehty ilman häntä. Bergman antoi Donnerille kirjallisen todistuksen siitä, että patsas kuuluu Donnerille.

Donner toimi Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtajana 1981–1983, 1986–1989 ja 1991–1995 sekä Svenska Filminstitutetin toimitusjohtajana 1978–1982.

Viimeiset pitkät näytelmäelokuvansa 1900-luvulla Donner teki jälleen ruotsiksi. Miestä ei voi raiskata (Män kan inte våldtas) vuodelta 1978 oli feministinen trilleri Märta Tikkasen samannimisestä kirjasta. Dirty Story (1984) perustuu Donnerin omaan romaaniin Gabriels dag. Siinäkin pääosassa nähtiin Bergmanin luottonäyttelijä Erland Josephson. Pitkähkön tauon jälkeen vuonna 2009 valmistui Donnerin ohjaama suomenkielinen historiallinen draama Kuulustelu, joka kertoo jatkosodan desantista Kerttu Nuortevasta. Vuonna 2015 sai ensi-iltansa Armi elää!, suomenkielinen kuvaus teatteriseurueesta joka valmistelee näytelmää Armi Ratiasta.

Viimeisen kerran Donner esiintyi kameroiden edessä kuusi viikkoa ennen kuolemaansa, kun häntä haastateltiin ruotsinkieliseen dokumenttielokuvaan Donner – Privat (2021). Haastatteluja kuvattiin neljän päivän ajan. Elokuvan käsikirjoitti Pirjo Honkasalo ja ohjasi John Webster.

 Kirjallinen ura 

pienois|Jörn Donner Helsingin kirjamessuilla 2004.
Donner oli alle 20-vuotias aloittaessaan kirjallisen tuotantonsa novellikokoelmalla Välsignade liv (1951). Hän on julkaissut runsaan viidenkymmenen vuoden aikana kymmeniä teoksia. Ansiokas on esimerkiksi Ingmar Bergmanin elokuvatuotantoa analysoiva Djävulens ansikte (1962; suomeksi Paholaisen kasvot, suom. Juha Virkkunen, 1967). Donnerin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu myös Nya boken om vårt land (1967; suom. Uusi Maammekirja). Viime teoksissaan Donner pohti paljon omaa elämänhistoriaansa, muun muassa teoksessa Varför finns jag till (1998; suomeksi Miksi olen).

Mittavin Donnerin suoritus kirjallisuuden alalla on romaanisarja Andersin suvun tarinasta. Se käsittelee suomalaista suuryritysmaailmaa ja suomenruotsalaista yläluokkaa 1930-luvun lopusta vuoteen 2000. Sarjassa on ilmestynyt kaikkiaan kymmenen osaa, ellei kokonaisuuteen lasketa mukaan eräitä siihen myöhemmin liitettyjä romaaneja, joiden sidos tarinaan on löyhä. Sarjan kolmesta päähenkilöstä Jacob Anders edustaa eräänlaista Donnerin alter egoa. Sarjan kuudes osa Far och son (suom. Isä ja poika) toi Donnerille Finlandia-palkinnon vuonna 1985.Jörn Donner, Otava, viitattu 2.6.2024

Donnerista kirjoittamassaan elämäkerrassa Jörn Donner. Kuinka te kehtaatte Kai Ekholm luonnehtii Donnerin kirjallista tuotantoa osin heikoksi. Erityisesti tunnustukselliset kirjat ovat syntyneet rutiininomaisesti: "Ei ole kummoinenkaan saavutus kirjoittaa kuudes omaelämäkerrallinen teos ja käydä läpi samat asiat..." Sen sijaan Donnerin ja Samu Nyströmin sisällissotaan liittyvä teos Merkillinen on nyt maailman meno (2017) olisi Ekholmin mielestä ansainnut suurempaa huomiota. Hän arvostaa Donneria raporttikirjaillisuuden modernisoijana ja omaelämäkerrallisen kirjallisuuden tekemisestä vakavasti otettavaksi lajityypiksi.Outi Hytönen, Kulttuurihistoriallista estetiikkaa herkullisimmillaan. Kanava 5/2020, s. 64–65 (kirja-arvio)

 Yksityiselämä 
pienois|Harriet Andersson ja Jörn Donner Tukholmassa vuonna 1964.
Donner suoritti siviilipalveluksen aikana (1959–1961), jolloin se vielä oli Suomessa hyvin harvinaista eikä yleisesti hyväksyttyä. Siviilipalveluspaikkana oli Porin yleinen sairaala. Hän kirjoitti palvelusaikansa kokemuksista kirjan På ett sjukhus (1960, suomeksi Terveenä sairaalassa).

Donner sairastui 1990-luvun lopulla eturauhassyöpään. Häneltä löydettiin loppuvuonna 2006 myös keuhkoista syöpäkasvain, joka poistettiin, mutta kasvain uusiutui kahdesti, ensimmäisen kerran vuonna 2009. Lisäksi hänelle asennettiin uusi läppä aorttaan vuonna 2016.

Donner asui Pohjoisrannassa Helsingin Kruununhaassa. Hän oli naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kirjailija Inga-Britt Wik (aviossa 1954–1962), toinen vaimo oli Jeanette Bonnier (aviossa 1974–1988). Hänen kolmas vaimonsa oli Bitte Westerlund vuodesta 1995. Westerlund on kertonut jälkikäteen luulleensa olleensa Donnerin pisin suhde, suhdehan kesti lähes 40 vuotta. Donnerin kuoleman jälkeen hänelle paljastui, että Ruotsissa oli toinen, 50 vuotta kestänyt suhde, Donnerin suuri rakkaus.Antti Majander, Minä ja kaikki muut. Helsingin Sanomat 25.8.2023. Viitattu 2.6.2024 (Tilaajille)

Donnerilla oli kuusi lasta: Johan (s. 1955), Jakob (s. 1959), Susanna (1981–2017) jonka äiti on Meri Vennamo, Otto (s. 1981), jonka äiti on elokuvatuottaja Lisbeth Gabrielsson, Daniel (s. 1988) ja Rudolf Rafael (s. 1990). 

Ensimmäisen avioliiton Inga-Britt Wikin kanssa päätyttyä Donnerin välit siitä syntyneisiin lapsiin Johaniin ja Jacobiin katkesivat. Myöhemmin syntyneisiin Susannaan ja Ottoon hän piti yhteyttä vain satunnaisesti, koska hän ei elänyt lasten kanssa samassa perheessä. Oton hän tunnusti vasta kymmenen vuoden kuluttua tämän syntymästä. Omien sanojensa mukaan Donner oikeasti huolehti vain kahdesta kolmannen vaimonsa Bitte Westerlundin kanssa saadusta lapsesta Danielista ja Rudolfista.

1960-luvulla Donnerilla oli suhde Harriet Anderssonin kanssa. Andersson on kuvannut suhdetta yhdeksi harvoista onnellisista rakkaussuhteistaan ja elämänsä parhaaksi ajaksi.

Donner kuoli 86-vuotiaana pitkäaikaiseen keuhkosairauteen 30. tammikuuta 2020 Kolmiosairaalassa Helsingissä. Donnerin ruumis tuhkattiin, ja suurin osa tuhkasta ripoteltiin mereen.

Donner harrasti valokuvausta, ja hänen jäämistöstään löydettiin noin 30 000 valokuvaa. Hän tallensi kotielämänsä lisäksi matkakohteitaan ja ihmisiä eri puolilla maailmaa. Valokuvia esiteltiin Helsingissä Hakasalmen huvilan näyttelyssä Jörn Donner – Matkalla – På resa – Travelling 1951–1968. Kuvista on koottu samanniminen kirja.

 Palkinnot ja tunnustukset 
 Tallinnan Pimeiden öiden (PÖFF) -elokuvafestivaalin elämäntyöpalkinto 2017
 Betoni-Jussi elämäntyöstä 2014
 Pohjantähden ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki 2012
 Taiteen valtionpalkinto 2008
 DocPoint-festivaalin Apollo-palkinto 2008
 Canal+ -palkinto Sodankylän elokuvajuhlilla 2004.
 Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 2004
 Vuoden kristillinen kirja 2002 John Vikströmin kanssa kirjoittamastaan keskustelukirjasta Elämme – siis kuolemme (Att leva är att dö)
 Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen 2002
 Pro Finlandia -mitali 1987
 Finlandia-palkinto 1985
 Vastaanotti Fanny ja Alexander -elokuvan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon Ingmar Bergmanin puolesta 1983
 Parhaan tuottajan Jussi 1974
 Parhaan ohjauksen Jussi 1969
 Parhaan käsikirjoituksen Jussi 1966
 Venetsian elokuvajuhlien paras esikoisohjaus 1963

 Teoksia 
 Romaaneja 

Andersin suvun tarina












 Muita (valikoima) 









































 Donner, Jörn & Nyström, Samu: ”Merkillinen on nyt maailman meno”. Helsingin päiväkirja sekasorron ajalta 1917–1918. (”Märklig är du världens gång”. Kollektiv Helsingforsdagbok 1917–1918). Suomentanut Susanna Sjöman. Helsinki: Otava, 2017. .
 Vesi on verta sakeampaa. (Blod är tunnare än vatten.) Suomentanut Kari Koski. Helsinki: Otava, 2018. .

 Viimeinen taisto. (Sista striden.) Suomentanut Kari V. Koski. Helsinki: Otava, 2019. .

 Filmografia 
 Vuosi Elokuva Ohjaaja Näyttelijä Käsikirjoittaja Leikkaaja Tuottaja Huomioitavaa 1963  Syyskuinen sunnuntai            Venetsian elokuvajuhlat (1963): Paras esikoisohjaus 1964  Rakastaa             1965  Täällä alkaa seikkailu             1967  Stimulantia            osa: ”Det var en gång två älskande...” 1967  Poikkiparru             1968  Mustaa valkoisella            Jussit 1969: paras ohjaus: Jörn Donner 1969  69 – Sixtynine             1970  Anna             1970  Naisenkuvia             1971  Perkele! Kuvia Suomesta            dokumentti 1972  Marja pieni!            1972  Hellyys             1973  Mommilan veriteot 1917            Jussit (1974): paras tuottaja: Jörn Donner 1973  Krapula             1975  Ingmar Bergmanin maailma            dokumentti 1976  Drömmen om Amerika            1976  Pyhä perhe            1977  Niin lähellä, niin kaukana            1977  Tabu            1977  Yön sylissä            1978  Lakeuden laulu            1978  Mannen i skuggan            1978  Miestä ei voi raiskata             1978  Bergman-kansio            dokumentti 1979  Kainuu 39            1979  Kotkan lento            1982  Yhdeksän tapaa lähestyä Helsinkiä           dokumentti  1982  Fanny ja Alexander            1984  Angelan sota            1984  Dirty Story             1984  Harjoitusten jälkeen            tv-elokuva 1984  Pako pohjoiseen            1986  Riisuminen            1987  Mashenka            1988  Kirjeitä Ruotsista            dokumentti 1990  Ameriikan raitti            1995  Kasvoton mies            1998  Ingmar Bergman: Om liv och arbete            tv-dokumentti 2000  Presidentti            tv-elokuva 2007  Raja 1918             2009  Kuulustelu             2015  Armi elää!             2017  Perkele 2 – Kuvia Suomesta vuonna 2016           dokumentti  2018  Ingmar Bergmanin muisto            dokumentti 2021  Donner – Privat            dokumentti

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 






 Aiheesta muualla 

 Om Jörn Donner. Ylen Elävä arkisto/Arkivet.
 Jörn Donner – isä ja kuolema.
 Jörn Donner ja elokuvaseksi.
 Jörn Donner ei pidä itseään suomenruotsalaisena.



 Itkonen, Juha: Lajinsa viimeinen. Image 2013.




Luokka:Kansanedustajat
Luokka:SKDL:ssä vaikuttaneet henkilöt
Luokka:Suomen ruotsalaisen kansanpuolueen poliitikot
Luokka:Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Luokka:Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen europarlamentaarikot
Luokka:Helsingin kaupunginvaltuutetut
Luokka:Tammisaaren kaupunginvaltuutetut
Luokka:Helsingin vaalipiiri
Luokka:Suomalaiset diplomaatit
Luokka:Suomenruotsalaiset kirjailijat
Luokka:Suomalaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Suomalaiset elokuvakäsikirjoittajat
Luokka:Suomalaiset elokuvakriitikot
Luokka:Suomalaiset kolumnistit
Luokka:Suomalaiset professorin arvonimen saaneet
Luokka:Pro Finlandia -palkitut
Luokka:Finlandia-palkinnon saajat
Luokka:Jussi-palkinnon saajat
Luokka:Taiteen valtionpalkinnolla palkitut
Luokka:Vuonna 1933 syntyneet
Luokka:Vuonna 2020 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit