Tietokirjallisuus

Tietokirjallisuus (asiateksti, asiaproosa) on määritelmällisesti tietoon perustuvaa kirjallisuutta, vaikkakin tietokirjoihin lasketaan myös esimerkiksi muisteluita ja uskomuksia sisältäviä teoksia. Tietokirjat tarjoavat lukijalle eri alojen tietoa, informaatiota tai ohjeita. Niiden sisältö voi olla laaja-alaista, erikoistietoa, mielipiteitä tai ohjeita lukijalle.

Tutkimuskirjallisuuteen kuuluvat tieteelliset julkaisut, joita ovat sekä tieteelliset artikkelit että kirjamuotoiset teokset. Hakuteoksia ovat muun muassa tietosanakirjat, sanakirjat, kalenterit ja kartastot. Oppimateriaaleja ovat oppikirjat ja harjoituskirjat. Suomen tietokirjailijat ry:n luokituksessa yleiseen tietokirjallisuuteen luetaan tietokirjat, historiateokset, luontokirjat ja elämäkerrat. Esimerkiksi yleistajuiset tiedekirjat on tarkoitettu suurelle yleisölle. Oppaisiin kuuluvat harrastekirjat ja keittokirjat. Mielipidekirjallisuutta voivat olla esseet, muistelmat ja elämänviisauskirjat. Jaottelu ei ole yksiselitteinen, sillä teoksissa voi olla piirteitä useasta tyypistä.

Suomalaisia tietokirjallisuudelle myönnettäviä kirjallisuuspalkintoja ovat muun muassa Tietokirjallisuuden Finlandia-palkinto ja Vuoden tiedekirja.

 Määritelmä ja alalajit 

Tietokirjoiksi kutsutaan kirjoja, joiden katsotaan perustuvan tietoon. Tästä huolimatta tietokirjallisuuden piirissä on myös teoksia, jotka sisältävät mielipiteitä, muistelua ja uskomuksia. Esseet ja omaelämäkerrat esittävät usein kokemuspohjaista ja muistinvaraista tietoa, eikä asioiden totuuden varmistaminen ole välttämättä edes mahdollista.Mäntynen & Löytty & Henritius 2023, s. 20. Lisäksi tietokirjallisuutena pidetään myös uskonnollista kirjallisuutta ja uskomushoito-oppaita, joiden tietoa pidetään totena lähinnä kirjojen kohderyhmässä.Mäntynen & Löytty & Henritius 2023, s. 22.

Suomen tietokirjailijat ry on jakanut tietokirjallisuuden seitsemään pääluokkaan, tutkimuskirjallisuuteen, hakuteoksiin, oppaisiin, oppimateriaaleihin, yleiseen tietokirjallisuuteen, lasten ja nuorten tietokirjallisuuteen ja mielipidekirjallisuuteen. Jako ei perustu tieteelliseen tutkimukseen, ja monet teokset saattavat kuulua useampaan alaluokkaan.Mäntynen & Löytty & Henritius 202, s. 21. Lajit ovat määritelty Suomen tietokirjailijoiden määritelmässä sisällön, näkökulman, käyttötarkoituksen ja tekstuaalisuuden mukaan.

Tutkimuskirjallisuuteen kuuluvat esimerkiksi väitöskirjat, monografiat ja tutkimusraportit. Hakuteoksia ovat muun muassa tietosanakirjat, sanakirjat, matrikkelit, kalenterit ja kartastot. Oppaisiin kuuluvat teokset erilaisista harrasteista ja keittokirjat. Oppimateriaaleja ovat oppikirjat ja harjoituskirjat. Yleiseen tietokirjallisuuteen kuuluvat puolestaan tietokirjat, historiateokset, luontokirjat ja elämäkerrat. Lasten ja nuorten tietokirjallisuuteen luokitellaan kirjoja periaatteessa kaikista muista alaluokista, jos ne ovat lapsille suunnattuja. Mielipidekirjallisuuteen luokitellaan esseet, muistelmat ja elämänviisauskirjat.

Erilaiset ammatilliset, kaupalliset ja teknilliset oppaat sekä poliittiseen tai uskonnolliseen vaikuttamiseen pyrkivät julkaisut saatetaan erottaa niistä kirjoista, joiden katsotaan tarjoavan pysyvämpää tietoa.Aho & Mänttäri 2007, s. 552. Tietokirjallisuus voidaankin luokitella käyttötarkoituksen mukaan perustietokirjallisuuteen, opaskirjallisuuteen ja mielipidekirjallisuuteen. Tässä jaottelussa opaskirjoihin luetaan tekninen, lääketieteellinen, taloutta käsittelevä ja hengellinen kirjallisuus. Jako ei kuitenkaan ole yksiselitteinen, sillä monissa teoksissa on piirteitä useammasta tyypistä.

Tietokirjallisuudella on monia muotoja. Lyhyimpiä ovat artikkelit. Sitä laajempia ovat tutkielmat ja katsaukset. Kun tällaisen tekstin tyyliin ja muuhun esteettiseen puoleen kiinnitetään erityistä huomiota, sitä nimitetään esseeksi. Tiedotusvälineissä julkaistaan usein kulttuurielämää käsitteleviä artikkeleita, joita voi kutsua arvosteluiksi eli kritiikeiksi. Vahvasti kohdettaan kohti hyökkäävä teksti on pamfletti.

Tietokirjalla on usein useampia tekijöitä, eikä eri kirjoittajien osuutta yleensä eritellä. Erittely tehdään, jos teos koostuu selvästi erottuvista osista, jotka liittyvät vain löyhästi toisiinsa. Runsaasti lyhyitä artikkeleita sisältävistä tietokirjoista kehittyi 1700-luvulla erityinen tietokirjallisuuden muoto, tietosanakirja. 

Tietokirjojen tietokäytännöissä on vaihtelua lajien välillä. Yleistajuisissa teoksissa esitetään yleensä jo tiedettyjä asioita mahdollisesti uudella tavalla, mutta tutkimuskirjallisuudessa käsitellään uutta tutkimukseen perustuvaa tietoa ja niissä tiedon lähteet annetaan tieteen etiikan mukaisesti.Mäntynen & Löytty & Henritius 2023, s. 26. Yleistajuistetut teokset on tarkoitettu suurelle yleisölle, ja ne pyrkivät esittämään asian ymmärrettävästi. Niissä vältetään tarpeetonta ammattisanastoa ja havainnollistetaan asioita esimerkiksi kuvituksella. Tieteelliset tutkimukset on puolestaan tarkoitettu alan erikoiskoulutuksen saaneille lukijoille.

 Kirjoittaminen 

pienois|pysty|Kirja tutkimusmenetelmistä.
Tietokirjan kirjoittamisen vaiheita voivat olla muun muassaWagner-Stafford, Boni: How to Write a Nonfiction Book: A Step-by-Step Guide for Authors. IngramSpark, 2019. Viitattu 9.1.2023. :
 Tavoitteiden ja kohderyhmän täsmentäminen
 Tyylilajin ymmärtäminen, esimerkiksi tarinallisuuden tai selittämisen painottaminen
 Tarinallisen rakenteen hahmottaminen, esimerkiksi johdanto-vastakkainasettelu-ratkaisu (jännite ja huipentuma) tai hyppivä, rinnakkainen tai kehämainen järjestys
 Sisällyksen hahmottelu, kuten käsiteltävien aiheiden listaaminen ja järjestäminen luvuiksi
 Tyylikäytännön täsmentäminen (esimerkiksi numeroiden käyttö)
 Aiheisiin perehtyminen ja tutkiva työ
 Lukujen kirjoittaminen
 Väitteiden ja tietojen todenmukaisuuden tarkistaminen
 Luettavuuden ja viihdyttävyyden kehittäminen, kuten aistikuvausten, henkilöhahmojen ja keskustelun rikastuttaminen; ylimääräisen informaation vähentäminen, sanaston yksinkertaistaminen ja lauseiden lyhentäminen; kappaleiden irrallisuuden vähentäminen

Viihdyttävän tietokirjan piirteitä ovat esimerkiksi tarinallisuus, mysteeri, ennakoimattomuus, yllätyksellisyys, merkityksellisyys, samaistuttavuus, huumori, tunteikkuus, kuvallisuus, kielikuvat, havainnollisuus, ymmärrettävyys, yksinkertaisuus ja provokatiivisuus.Limberg, Alexander: 5 Nonfiction Writing Techniques That Will Captivate Readers. The Write Life, 2020. Viitattu 10.1.2023.  Usein persoonallinen, henkilökohtainen, yhdelle henkilölle kohdistuva kirjoitustyyli on viihdyttävin.Donahu, Steve: How to Write a Nonfiction Book if You’re Not a Writer. Friesen Press, 2021. Viitattu 10.1.2023. 

 Tietokirjallisuus Suomessa 

Suomessa julkaistuista kirjoista 70 prosenttia on tietokirjallisuutta. Kotimaisten kirjoittajien julkaisuista 80 prosenttia on tietokirjallisuutta.

Suomessa ehkä suosituin tietokirjallisuuden laji on historia.Aho & Mänttäri 2007, s. 553. Vuonna 2007 ilmestyneessä Suomennoskirjallisuuden historiassa todetaan, että tietokirjallisuuden suomentamisessa kielivalikoima on paljon yksipuolisempi kuin kaunokirjallisuudessa. Tietokirjoja suomennetaan siis lähinnä vain muutamista kielistä.Aho & Mänttäri 2007, s. 565.

Pirjo Hiidenmaa aloitti Suomen ensimmäisessä tietokirjallisuuden ja -kirjoittamisen professuurissa Helsingin yliopiston humanistisessa tiedekunnassa vuonna 2014.Tietokirjallisuuden ja -kirjoittamisen professoriksi Pirjo Hiidenmaa. Helsingin yliopisto. Viitattu 8.9.2015. 

 Suomen tietokirjallisuuden vaiheita 

Suomessa tehdyt tietokirjat olivat menneinä vuosisatoina latinan- tai ruotsinkielisiä. Suomeksi kirjoitettiin aluksi vain hengellistä kirjallisuutta. Niiden kirjoittajista merkittävimpiä olivat piispat Mikael Agricola, Ericus Erici Sorolainen ja Johannes Gezelius vanhempi. Turun akatemian perustaminen vuonna 1640 lisäsi Suomessa tehtyjä tietokirjoja lähinnä latinankielisten väitöskirjojen muodossa. Niillä oli hallitseva asema 1700-luvun puoliväliin asti. Sen jälkeen maallista tietokirjallisuutta alkoi ilmestyä myös ruotsiksi ja suomeksi. Esimerkiksi merkittävät luonnontieteilijät Pehr Kalm ja Pehr Adrian Gadd julkaisivat väitöskirjojaan ruotsiksi. Sen sijaan historioitsijat Algoth Scarin ja Henrik Gabriel Porthan käyttivät latinaa, kuten myös oikeustieteilijä Matthias Calonius.

Tieteellinen julkaisutoiminta muuttui vähitellen 1800-luvulla entistä kansankielisemmäksi ja populaarimmaksi. Merkittäviä tietokirjailijoita olivat Y. S. Yrjö-Koskinen, Zachris Topelius, Elias Lönnrot ja August Ahlqvist. Kansa- ja oppikoulujen yleistyminen kasvatti tietokirjallisuuden myyntiä. Julkaisutoiminnan pääpaino siirtyi vuosisadan vaihteessa suomenkieliseen kirjallisuuteen. Tällöin syntyivät ensimmäiset suomenkieliset tietosanakirjatyyliset suurteokset: Yleinen ihmiskunnan historia, XIX vuosisata, Tietosanakirja, Oma maa, Maantiede ja löytöretket, Maapallon eläimistö.

Myös 1900-luvulla suurin osa tietokirjallisuudesta syntyi akateemisen alan piirissä. Selvä poikkeus tästä on kansatieteilijä Samuli Paulaharju, joka teki julkaisutyötä opettajantyön sivussa. Lisäksi muutamat kaunokirjailijat tuottivat merkittäviä tietokirjoja: Volter Kilpi, Aaro Hellaakoski, Eila Pennanen, Veijo Meri, Yrjö Hirn, Sigurd Frosterus, Rolf Lagerborg. Akateemisista tutkijoista monetkin ovat eteviä tietokirjailijoita: kansatieteilijä Kustaa Vilkuna, historioitsijat Eino Jutikkala, Matti Klinge ja Mauno Jokipii, sosiologit Matti Kuusi ja Elina Haavio-Mannila, filosofit Georg Henrik von Wright ja Jaakko Hintikka sekä biologit Anto Leikola ja Arvi Ulvinen. Tietokirjojen myyntiä vauhdittivat 1970-luvulla peruskoulujen runsas oppikirjojen käyttö ja Suomen koteihin myydyt eri alojen suurteokset. Vuonna 1981 suurteosten osuus oli 55 prosenttia Suomen Kustannusyhdistyksen jäsenyritysten tietokirjamyynnin arvosta, 35 prosenttia yleisen kirjallisuuden myynnin arvosta ja 24 prosenttia koko kirjamyynnin arvosta.

 Katso myös 
 Yleinen kymmenluokittelu

 Lähteet 
 Aho, Tuomo & Mänttäri, Piia: Tietokirjallisuuden suomennoksista 1900-luvulla. Teoksessa 
 Mäntynen, Anne & Löytty, Olli & Henritius, Ida: Lähtökohtia tietokirjallisuuden lajien tutkimukseen. Teoksessa 

 Viitteet 

 Kirjallisuutta 











 Aiheesta muualla 

 Suomen tietokirjailijat ry.
 Karemo, Tuomas & Kangassalo, Olli: Myykö vain tietokirja, jonka voi värittää? Yle.fi, Kulttuuricocktail 11.9.2015.

 Lukkarila, Annina: Saksankielisen tietokirjallisuuden suomennokset 1975–2015. Pro gradu, Helsingin yliopisto 2019. (PDF)


Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit