Oidipuskompleksi

Oidipuskompleksi on Sigmund Freudin psykoanalyyttisen teorian mukaan lapsen psykoseksuaalinen kehitysvaihe, jossa tämä tuntee seksuaalista halua toista sukupuolta olevaan vanhempaansa. Oidipuskompleksi-termillä viitataan yleensä poikaan – sen vastine tyttöjen kohdalla on nimeltään Elektra-kompleksi.

Historia
Freud esitteli teoriansa vuonna 1899 teoksessaan Unien tulkinta. Nimen teorialleen hän antoi 11 vuotta myöhemmin kreikkalaisen Sofokleen tragedian mukaan, jossa vanhempiensa hylkäämä Oidipus aikuistuttuaan surmaa tietämättään biologisen isänsä ja nai äitinsä. Freudin mukaan kreikkalaisen tarun yhteys hänen omaan teoriaansa tulee siitä, että kuten Oidipuksenkin, myös lapsen vanhempiaan kohtaan tuntema seksuaalinen halu sekä viha ja kateus ovat tiedostamattomia.

Kompleksin synty ja ratkaisu
Freudin mukaan oidipuskompleksi kehittyy fallisen psykoseksuaalisen kehitysvaiheen aikana, kun lapsi on 3–5-vuotias. Tällöin poika alkaa tiedostamattaan himoita omaa äitiään. Pian hän kuitenkin huomaa, ettei pysty toteuttamaan halujaan. Kun hän lisäksi huomaa isänsä saavan äidiltä hellyyttä, hän tuntee mustasukkaisuutta ja pitää isäänsä kilpailijanaan äidin seksuaalisesta huomiosta.

Oidipuskompleksista kärsivä poika pyrkii ratkaisemaan ongelmansa sarjalla puolustusmekanismeja. Hän tukahduttaa tunteensa äitiään kohtaan ja korvaa isäänsä kohdistuvat tunteet samastumalla tähän ja nostamalla tämän roolimallikseen. Samalla poika kehittää itselleen yliminän eli persoonallisuuden omantunnon. Yliminä omaksuu vanhempien ja muiden auktoriteettien arvot, joilla lapsi pystyy torjumaan sopimattomat mielitekonsa. Freudin mukaan lapsen on onnistuttava ratkaisemaan konfliktinsa pystyäkseen siirtymään falliselta tasolta seuraavalle tasolle ja muodostamaan terveen aikuisen persoonallisuuden. Muussa tapauksessa hänelle tulee aikuisena ongelmia rakkaudessa ja kilpailussa – hän saattaa fiksoitua äitiinsä ja tuntea syyllisyyttä kilpailusta muiden miesten kanssa.

 Kritiikki 

Freudin oidipuskompleksihypoteesi on saanut osakseen perusteellisen tuomion. Empiirinen tutkimus on vahvistanut sen vastakohdan eli Westermarck-ilmiön, jonka mukaan ihmiset kehittävät voimakkaan seksuaalisen vastenmielisyyden henkilöihin, joiden kanssa he elävät tiiviisti varhaislapsuutensa. 

Freud piti hypoteesiaan koko psykoanalyyttisen viitekehyksensä ytimenä. Se nojasi kuitenkin virheelliseen väitteeseen, että hän olisi sen avulla parantanut masentuneen ja pakkomielteisen "susimiehen" Sergei Pankejeffin.Eysenck 2004 (1985), s. 54–56 Freud ei edes yrittänyt todistaa teoriaansa tekemällä suoria havaintoja lapsista. Tapaustutkimuksissa hän palasi siihen vain kerran, pikku Hansin tapauksessa, joka oli tutkimusmetodiltaan erikoislaatuinen. Hans Eysenck totesi, että Freud katsoi vahvistaneensa teoriansa  vain yhden tapauksen nojalla kirjeitse, ilman että tapasi lasta (Hansia) muuten kuin kerran.Eysenck 2004 (1985), s. 103–104.

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 

 Suomeksi 




 Tähkä, Veikko: Mielen rakentuminen ja psykoanalyyttinen hoitaminen. Helsinki: WSOY, 1997. .

 Muilla kielillä 

 Hopkins, James: Emotion, Evolution and Conflict. Teoksessa Psychoanalytic Knowledge (toim. Man Cheung Chung & Colin Feltham), s. 132–156. Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2003. . 
 Jones, Ernest: Hamlet and Oedipus. London: Gollancz, 1949. 
 Rudnytsky, Peter L.: Freud and Oedipus. New York: Columbia University Press, 1987. . 
 Simon, Bennett & Blass, Rachel B.: The Development and Vicissitudes of Freud’s Ideas on the Oedipus Complex. Teoksessa Neu, Jerome (toim.): The Cambridge Companion to Freud, s. 161–174. Cambridge: Cambridge University Press, 1991. . 
 Westermarck, Edvard: Freuds teori om Oedipuskomplexen i sociologisk belysning. Vetenskap och bildning 45. Stockholm: Bonnier, 1934. 

Luokka:Sigmund Freudin teoriat
Luokka:Seksuaalisuus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit