Aleksandra Kollontai

Aleksandra Mihailovna Kollontai (, o.s. Domontovitš, ; 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1872 Pietari – 9. maaliskuuta 1952 Moskova) oli venäläinen marxilainen kirjailija ja diplomaatti, joka on myöhemmin määritelty myös keskeiseksi marxilaiseksi feministiksi. Runsaasti sosiaalipolitiikasta ja naisen asemasta kirjoittanut Kollontai vaikutti merkittävästi erityisesti Neuvostoliiton alkuaikojen perhepolitiikkaan.  

Kollontai syntyi Pietarissa varakkaaseen perheeseen ja opiskeli 1900-luvun taitteessa taloustiedettä Zürichin yliopistossa. Kollontai liittyi bolševikkeihin ensimmäisen maailmansodan aikana ja toimi lokakuun vallankumouksen jälkeen sosiaalisen hyvinvoinnin kansankomissaarina. Kollontai ajoi naisten oikeutta järjestäytyä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen sisällä (NKP) ja oli puolueen naisjaoston perustajajäseniä. Kollontai oli mukana NKP:n työväenoppositiossa, joka muun muassa kritisoi uutta talouspolitiikkaa (NEP) ja Brest-Litovskin rauhansopimusta.  

Kollontaista tuli yksi maailman ensimmäisistä naisdiplomaateista, kun vuonna 1923 hänet nimitettiin Neuvostoliiton edustajaksi Osloon. Kollontai oli Neuvostoliiton täysivaltainen edustaja (vuodesta 1943 suurlähettiläs) Tukholmassa vuosina 1930–1945. Hän toimi välittäjänä Suomen ja Neuvostoliiton rauhantunnusteluissa vuosina 1940 ja 1944. Kollontai jäi eläkkeelle vuonna 1945 ja kuoli Moskovassa vuonna 1952. 

Kollontai kehitti marxilaiseen teoriaan pohjautuvaa näkemystä naisten vapautumisesta ja sukupuolten välisestä tasa-arvosta. Kollontai vaati naisten taloudellista itsenäisyyttä, porvarillisen avioliiton uudistamista ja ydinperheinstituution hävittämistä. Hän käsitteli myös seksuaalisuutta ja rakkautta yhteiskunnallisena kysymyksenä ja pyrki hahmottelemaan uudenlaista seksuaalimoraalia, joka vastaisi sosialistisen yhteiskunnan ihanteita.

 Varhainen elämä 
Aleksandra Mihailovna Domontovitš syntyi vuonna 1872 Pietarissa varakkaaseen mutta poliittisesti vapaamieliseen aristokraattiseen sukuun. Aleksandran äiti oli suomalaisen puutavarakauppiaan tytär Aleksandra Aleksandrovna (o.s. Masalin) ja isä venäläinen keisarillisen armeijan kenraali Mihail Aleksejevitš Domontovitš. Kesät perhe vietti Aleksandran äidinisän Aleksander Masalinin maatilalla Kuusaan hovissa Karjalan Muolaassa.

Nuori Aleksandra osoittautui kotiopetuksessa lahjakkaaksi ja tiedonjanoiseksi. Hänen sanotaan puhuneen jo 7-vuotiaana useita kieliä: ranskaa, saksaa, suomea, englantia, italiaa, bulgariaa ja jonkin verran ukrainaa. Myös Kollontain kotiopettajatar Maria Strahova inspiroi tätä aatteellisesti. Vuoden 1877 perhe vietti Bulgariassa. Muistelmissaan Kollontai on kuvaillut vuotta poliittisena varhaisheräämisenä. Kollontain isä joutui poliittisiin vaikeuksiin liian liberaalien ajatustensa vuoksi, ja perhe lähetettiin takaisin Pietariin.vasen|pienoiskuva|211x211px|Kollontai ja Pavel Dybenko
Kollontai valmistui opettajaksi ja oli 1800-luvun lopulla lyhyen aikaa naimisissa pikkuserkkunsa, insinööriupseeri Vladimir Kollontain kanssa. He saivat vuonna 1893 pojan, Mihailin. Kollontain avioliitto käytännössä loppui, kun tämä lähti Sveitsiin opiskelemaan vuonna 1898. Mihail eli lapsuutensa isänsä tai kotiopettajien hoivassa.

Kollontai meni naimisiin Itämeren laivaston johtajan Pavel Dybenkon kanssa vuonna 1918, mutta erosi tästä jo vuonna 1922. Hänellä oli myös pitkä rakkaussuhde NKP:n työväenopposition johtohahmoihin kuuluneeseen Aleksandr Šljapnikoviin.

 Poliittisen toiminnan alku 
Aleksandra Kollontain insinöörinä työskennellyt aviomies Vladimir Kollontai vei tämän alkuvuodesta 1896 tehdasvierailulle Narvaan. Aleksandra Kollontai kertoi myöhemmin tämän kokemuksen tehneen häneen syvään vaikutuksen. Yhdysvaltalaisen lehden haastattelussa hän sanoi: "Lähdin tehtaalta tuntien etten voi elää ellen tee jotain parantaakseni venäläisten työläisten asemaa. En tuntenut sosialisteja, mutta aloin lukea, ja löysin tieni sosialismiin kirjojen kautta." Kollontaita kiinnostivat muun muassa August Bebelin Nainen ja sosialismi (1879) sekä Friedrich Engelsin teksti Perheen, yksityisomaisuuden ja valtion alkuperä (1884).

1900-luvun taitteessa Kollontai ryhtyi vähitellen kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi ja vallankumoukselliseksi. Hän julkaisi vuonna 1898 ensimmäisen artikkelinsa, joka käsitteli kasvatusta. Kollontai lähti opiskelemaan taloustiedettä Zürichin yliopistoon Sveitsiin, koska Venäjällä naisten mahdollisuudet korkeakoulutukseen olivat rajalliset. Hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1899. 1900-luvun ensimmäisinä vuosina Kollontai tutustui johtaviin saksalaisiin sosialisteihin kuten August Bebeliin, Karl Kautskyyn, Karl Liebknechtiin ja Rosa Luxemburgiin.

 Maanpaossa tsaarin Venäjältä 
Kollontai palasi Venäjälle vuonna 1903 ja omistautui Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen toimintaan. Samana vuonna julkaistiin Kollontain vuosia työstämä suomalaisen teollisuustyöväen asemaa käsitellyt tutkimus Suomen työläisten elämää (). Tammikuussa 1905 hän oli mukana kulkueessa, joka päättyi verisunnuntain verilöylyyn. Vuonna 1906 hän julkaisi artikkelikokoelman Suomi ja sosialismi. Kollontai joutui vaikeuksiin viranomaisten kanssa, sillä hänen kuvauksiaan suomalaisten työläisten oloista pidettiin liian kumouksellisina. Vuonna 1908 Kollontai joutui pakenemaan Saksaan välttääkseen pidätyksen. Maanpaossa Kollontai muun muassa salakuljetti yhdessä Aleksandr Šljapnikovin kanssa kiellettyä kirjallisuutta pohjoismaiden kautta Venäjälle. 

Kollontai vastusti ensimmäistä maailmansotaa ja joutui lyhyeksi ajaksi vankilaan. Sen jälkeen hän asui Ruotsissa, Tanskassa ja Norjassa. Vuonna 1915 Kollontai kävi amerikkalaisten sosialistien kutsumana puhujakiertueella Yhdysvalloissa, jossa hän piti yhteensä yli 120 puhetta kymmenissä kaupungeissa. 

Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen hajotessa 1903 menševikeiksi ja bolševikeiksi Kollontai ei myötäillyt kumpaakaan osapuolta, mutta liittyi viimein menševikkeihin. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Kollontai oli Tirolissa valmistelemassa kansainvälistä naisten kongressia Wienissä. Karl Liebknecht sai järjestettyä hänet puolueettomiin maihin sodan alta. Vladimir Leninin tiukka vastustus ensimmäistä maailmansotaa kohtaan sai Kollontain lopulta liittymään bolševikkeihin vuonna 1914. Kollontai palasi Venäjälle vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja vastusti Kerenskin hallitusta. Kollontai johti naistyöläisten lakkoja ja piti useita julkisia puheita. 

 Ajattelu 

 Marxilainen feminismi 
Aleksandra Kollontai oli kommunisti, joka on myöhemmin on määritelty myös marxilaiseksi feministiksi, koska sanan nykymerkityksessä hänen toimintaansa ja näkemyksiään voidaan pitää feministisinä. Kollontai itse ei käyttänyt itsestään sanaa feministi vaan korosti naisten aseman parantamista työväen vapauttamisen kautta.  Kollontaita on luonnehdittu poliittisesti Leniniä vasemmistolaisemaksi ja ehdottomammaksi.

Kollontai kritisoi porvarillista feminismiä tai liberaalifeminismiä, jonka hän katsoi olevan kyvytön auttamaan työväenluokkaisia naisia. Kollontai vaati naisten taloudellista itsenäisyyttä, porvarillisen avioliiton uudistamista ja ydinperheinstituution hävittämistä. Kollontai kuvaa työläisnaisen asemaa Perheen häviäminen -artikkelissaan vuonna 1925:Nainen, työläisäiti, yrittää kaikki voimansa saadakseen samalla kertaa suoritettua kolme eri tehtävää: suorittaakseen työnsä tehtaassa, konepajassa, kirjapainossa tai konttorissa miehen rinnalla ja ehtiäkseen vielä taloudesta huolehtimaan sekä lapsiansa vaalimaan. Naisen hartioille on kapitalismi asettanut raskaan taakan: se on muuttanut hänet palkkatyöläisnaiseksi keventämättä hänen työtään taloudessa ja äidin tehtävissä. Kollontai argumentoi, että sosialismi vaati muutakin kuin tuotantovälineiden kollektiivista omistusta. Se edellytti sosiaalisten suhteiden järjestämistä täysin uudelleen. August Bebelin ja Friedrich Engelsin tavoin hän määritteli yksiavioisen ydinperheen yhteiskunnalliseksi instituutioksi, joka on vastuussa vaurauden ja etuoikeuksien siirtämisestä sukupolvelta toiselle, isiltä heidän laillisille pojilleen. Vuoden 1909 pamfletissaan Naiskysymyksen sosiaaliset perusteet () Kollontai kirjoittaa:Nykymuotoisessa perheessä, jonka rakenteen tapa ja laki vahvistavat, naista sorretaan paitsi henkilönä myös vaimona ja äitinä, ja useimmissa sivistyneen maailman maissa laki asettaa naisen enemmän tai vähemmän riippuvaiseksi miehestään ja antaa miehelle paitsi oikeuden määrätä naisen omaisuudesta myös oikeuden moraaliseen ja fyysiseen ylivaltaan häntä kohtaan.
 Uusi kommunistinen nainen ja seksuaalimoraali 
Kollontai puhui ensimmäisten joukossa seksuaalisesta halusta ja rakkaudesta sosialistisessa yhteiskuntateoriassa. Erityisesti Kollontain ajatukset seksuaalisuudesta herättivätkin aikanaan paljon huomiota, sillä Kollontain seksuaalimoraaliin liittyvät kirjoitukset olivat aikansa Venäjällä poikkeuksellisen avoimia. Hän käsitteli sukupuolisuutta neutraalisti ja piti sitä luonnollisena osana ihmiselämää.

Kollontai käsitteli kommunistisen yhteiskunnan mahdollistamia uusia ihmissuhdemuotoja useissa varhaisissa teksteissään, kuten esseissä Sukupuolten väliset suhteet ja luokkataistelu (1911, ), Rakkaus ja uusi moraali (1911, ) sekä Uusi nainen (1913, ).

Kollontai argumentoi kuuluisassa tekstissään Tietä siivekkäälle Erokselle! Kirje työväen nuorisolle (1923, ), että vallankumous mullistaa sukupuolielämän. "Siivekäs Eros" viittaa tulevaisuuden sukupuolimoraaliin, jossa työ, yhteisöllisyys, rakkaus ja seksuaalisuus kukoistavat astumatta toistensa varpaille. Kuuluisassa kirjoituksessaan Theses on Communist Morality in the Sphere of Marital Relations (1921) hän toteaa seksuaalisuuden olevan ihmisen luonnollinen tarve siinä missä nälkä ja janokin. Ajatus seksuaalisuudesta syömiseen tai juomiseen rinnastettavana, luonnollisena asiana on alun perin August Bebelin ajatus eikä Kollontain. Kollontai myös useimmiten toivoi rakkauden ja seksuaalisuuden kulkevan käsi kädessä.

Kollontain mukaan tavaratalous ja yksityisomistus olivat synnyttäneet prostituution, jota Kollontai piti inhimillisyyttä alentavana ja työläisnaisten vitsauksena. Kollontai katsoi, että kirkollisen avioliiton hävitessä ja toverillisten liittojen yleistyessä myös prostituutio katoaisi.

Kollontain seksuaalimoraalia käsitteleviä kirjoituksia tulkittiin väärin niin Neuvostoliitossa kuin lännessäkin. Lännessä Kollontain tekstien perusteella naisten väitettiin tulleen sosialisoiduiksi Neuvostoliitossa. Lenin puolestaan piti Kollontain ajatuksia epäsosialistisina.

 Poliittinen ura Neuvostoliitossa 

 Neuvostoliiton varhaiset vuodet 

 Perheuudistukset kansankomissaarina 
Vuoden 1917 elokuussa Kollontai valittiin kuudenneksi korkeimmalla äänimäärällä ja ensimmäisenä naisena bolševikkien keskuskomiteaan. Hänestä tuli ensimmäisen neuvostohallituksen sosiaalisen hyvinvoinnin kansankomissaari (suomennettu myös sosiaaliturvan kansankomissaari). Kansankomissarina Kollontai ajoi avioliitto- ja avioeromenettelyjen yksinkertaistamista, paransi aviottomien lasten asemaa ja kampanjoi erilaisten uudistusten puolesta kotielämässä. Kollontai kannatti äitiyslomaa ja terveydenhoitoa äideille ja lapsille. Kollontai päätti muuttaa Aleksanteri Nevskin luostari sotainvalidien turvapaikaksi, mikä herätti raivoa vanhan hallinnon uskonnollisten kannattajien keskuudessa.  

Bolševikkihallinto sääti vuonna 1918 uuden perhelain, johon Kollontailla oli suuri vaikutus. Laki kannatti vapaita rakkausliittoja ja korosti naisen vapautumista palkkatyön kautta, jonka takia laki pyrki siirtämään hoivatyön julkisen sektorin tuottamiksi palveluiksi. Tuoreen hallinnon lait säätivät naisille ja miehille yhtäläiset oikeudet ja kumosivat miespuolisten sukulaisten ja aviomiesten toimimisen tyttären ja vaimon edustajina. Naiset ja miehet saivat yhtäläiset oikeudet solmia ja purkaa avioliittoja sekä velvollisuuden tehdä töitä.  

Kollontai erosi kansankomissaarin paikalta vuonna 1918 poliittisten erimielisyyksien takia. Niihin lukeutui Neuvostoliiton suostuminen Brest-Litovskin rauhaan.
pienoiskuva|Kollontai (edessä oikealla) ja Clara Zetkin (toinen oikealta) kommunistisen internationaalin 3. maailmankongressissa vuonna 1921

 NKP:n naisjaoston perustaminen 
Kollontai ajoi naisten oikeutta järjestäytyä kommunistisen puolueen sisällä. Vuonna 1918 Kollontai järjesti ensimmäisen työläis- ja maaseudun naisten kongressin. Kongressin tuloksena Kollontai perusti vuonna 1919 yhdessä Inessa Armandin ja Nadežda Krupskajan kanssa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäisen naisjaoston, Ženotdelin (). Naisjaosto taisteli lukutaidottomuutta vastaan ja koulutti naisia vallankumouksen mukanaan tuomista uusista avioliitto-, koulutus- ja työlaeista.  

Vuonna 1920 Kollontai nimitettiin Ženotdelin johtajaksi ja seuraavana vuonna Kominternin naisasiain sihteeristön varapuheenjohtajaksi, josta hän joutui lopulta eroamaan mielipiteidensä vuoksi.  

Vuonna 1920 Neuvostoliitto laillisti abortin ensimmäisenä maana maailmanhistoriassa. Kollontain mielestä kyse oli sisällissodan vuoksi tarpeellisista mutta väliaikaisista toimista: hän uskoi, ettei syntyvyyden säännöstelyä sinänsä tarvittu tulevaisuuden sosialistisessa valtiossa. 

 Puolueen sisäinen kritiikki 
Kollontaista tuli kommunistisen puolueen sisäinen kriitikko. Kollontai liittyi vuonna 1921 työasiain kansankomissaari Aleksandr Šljapnikovin johtamaan, kommunistisen puolueen sisäisen Työväenoppositio-ryhmän. 1920-luvulla Neuvostoliitossa alkoi uuden talouspolitiikan (NEP) kausi, joka salli osittain yksityisomistusta ja jota Työväenoppositio kritisoi. Ryhmä halusi siirtää valtaa ammattiyhdistysjärjestöille bolševikkien sijaan. Arvo Tuominen kuvailee muistelmissaan Kollontaita Kominternin kokouksessa:Keskustelun aloitti Kollontai, joka tunnin kestävässä leimuavassa puheessa, käyttäen venäjää, saksaa ja ranskaa, hyökkäsi häikäilemättömästi ja terävästi Leniniä vastaan. Lenin ja hänen linjansa myy Venäjän vallankumouksen – se oli ponsi madamen virressä. Lenin hymyili koko ajan ja taputti käsiään, kun puhujan onnistui sorvata paremmanpuoleinen pirullisuus.Kollontai julkaisi vuonna 1921 myös Työväen oppositsioni Venäjän Kommunistipuolueessa -nimisen pamfletin. Vuoden 1921 puoluekokouksessa ryhmä kiellettiin. Myöhemmin useita sen kannattajia pidätettiin ja tapettiin.

Kollontai jatkoi kritiikkiä ja muun muassa arvosteli uutta talouspolitiikkaa Kominternin puheessaan, mikä johti välirikkoon Leninin ja NKP:n puoluejohdon kanssa. Seuraavassa puoluekokouksessa vaadittiin Kollontain ja muiden arvostelijoiden erottamista puolueesta, mutta kokous ei päätynyt erottamisen kannalle.

 Kaunokirjallinen ura 
Kollontai kirjoitti yhteiskunnallisten tekstien lisäksi kaunokirjallisia tekstejä. Suuri rakkaus -teosta on tulkittu avainromaaniksi, joka kertoo Vladimir Leninistä, Nadezhda Krupskajasta ja Inessa Armandista.pienoiskuva|Kollontai (oik.) ja kollega Marcel Body Oslossa 1923

 Diplomaattiura 
Stalinin saatua vallan vuonna 1920-luvun alussa Neuvostoliiton poliittinen ilmapiiri kiristyi ja Kollontai joutui ulos vallan sisäpiiristä. Kollontai julkaisi viimeiset merkittävät seksuaalimoraaliin liittyvät kirjoituksensa ja vaikeni päivänpolitiikasta. Stalin nimitti Kollontain ulkomaille maailman ensimmäiseksi naisdiplomaatiksi. Kollontai oli pyytänyt sijoitusta ulkomaille, mutta nimitys oli myös tapa siirtää Kollontai kauemmas vallan keskuksesta.pienoiskuva|262x262px|Kollontai Norjan suurlähetystössä vuonna 1946Kollontai nimitettiin ensin kauppa- ja diplomaattiedustajaksi Norjaan (1923–1926), sitten Meksikoon (1926–1927), josta palasi Norjaan (1927–1930). Vuonna 1930 hän sai siirron Tukholmaan, jossa toimi vuoteen 1945 asti. Hän oli myös mukana Neuvostoliiton lähettämässä edustajistossa YK:n perustamisessa. Kollontaita pidettiin taitavana diplomaattina, joka neuvotteli sujuvasti muun muassa lainoista sekä loi ja ylläpiti suhteita taloudellisiin ja kulttuurisiin eliitteihin.

Kollontai eli diplomaattiuransa aikana käytännössä maanpaossa. Hän ei saanut poliittisia tekstejään julkaistuksi Neuvostoliitossa. Esimerkiksi Kollontain Seksuaalisesti vapautuneen kommunistinaisen muistelmat (1927) julkaistiin Saksassa ja jätettiin julkaisematta Neuvostoliitossa, jossa Kollontain uudistuksia vesitettiin vauhdilla. Vuonna 1930 Stalin lakkautti Kollontain perustaman NKP:n naisjaoston Ženotdelin ja julisti naiskysymyksen lopullisesti ratkaistuksi Neuvostoliitossa. Abortti kriminalisoitiin 1936, ja vuoden 1944 uusi perhelaki pyrki vahvistamaan ydinperhettä muun muassa vaikeuttamalla avioeroa.

 1930-luvun puhdistukset 
Kollontai oli yksi harvoista vanhoista bolševikkijohtajista, joka pysyi sivussa Stalinin 1930-luvun puhdistuksista. Vainojen aikana teloitettiin sekä Kollontain entinen aviomies Pavel Dybenko että entinen avomies Aleksandr Šljapnikov.

Aino Kuusinen kertoo  muistelmateoksessaan Jumala syöksee enkelinsä (1972) Stalinin suunnitelleen kutsuvansa petturina pitämänsä Kollontain takaisin Venäjälle. Tuolloin Kuusinen olisi nimitetty Kollontain tilalle suurlähettilääksi Ruotsiin ja Norjaan. Kollontain 1930-luvun kirjeenvaihdon perusteella hän valmistautui siihen, ettei palaisi Neuvostoliiton-vierailuiltaan takaisin. Kollontai kuitenkin pelastui. Erääksi selitykseksi on esitetty sitä, että Kollontai antoi julkaista uuden, Stalinille myötämielisen version muistelmistaan vallankumousta edeltäviltä ajoilta.

Kollontain ja Stalinin väleistä on esitetty eriäviä näkemyksiä, vaikka usein korostetaan stalinismin ja Kollontain ajattelun vastakkaisuutta. Kollontain kollega Marcel Body väitti tämän sanoneen 1930-luvulla: ”Olen laittanut periaatteeni omatuntoni nurkkaan ja toteutan minulle sanellut tehtävät niin hyvin kuin mahdollista.” Kollontain todellisista mielipiteistä Stalinin ajalta ei kuitenkaan tiedetä paljoa.
pienoiskuva|300x300px|Kollontain hauta Novodevitšin hautausmaalla, Moskovassa 

 Paluu Neuvostoliittoon ja kuolema 
Vuonna 1945 Kollontai sairastui ja palasi Neuvostoliittoon, minkä jälkeen hän ei enää osallistunut poliittiseen keskusteluun eikä näkynyt neuvostojulkisuudessa. 

Viimeiset vuotensa Kollontai vietti Moskovassa kirjoittaen muistelmiaan ja toimien ulkoministeriön neuvonantajana. Aino Kuusisen mukaan Kollontai oli joutunut vuonna 1947 käyttämään pyörätuolia. Kollontai kuoli sydäninfarktiin Moskovassa 9. maaliskuuta 1952 ja haudattiin Novodevitšin hautausmaalle.

 Aleksandra Kollontai ja Suomi 
Kollontai tuomitsi tsaarinvallan sortopolitiikan Suomessa ja tuki suomalaisten itsenäisyyspyrkimyksiä.

Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen hänestä tuli varsin tunnettu suomalaisen työväenliikkeen keskuudessa, jossa hänen läheisin ystävänsä oli kansanedustaja K. H. Wiik. Wiik sai Kollontailta myös salaista kirjeenvaihtoa, joka tämän tuli toimittaa Pietariin. Kollontai kävi usein Suomessa agitoimassa maahan sijoitettujen venäläisjoukkojen keskuudessa. Hän kävi Suomessa myös tapaamassa tulevaa aviomiestään Pavel Dybenkoa, joka oli Itämeren laivaston johtaja. Kollontain kerrotaan tutustuneen myös Hella Wuolijokeen Helsingissä vuonna 1917.

Kollontai osallistui Josif Stalinin kanssa Hakaniemessä järjestettyyn Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) ylimääräiseen puoluekokoukseen 25.–27. marraskuuta 1917. Kollontai esitti kokouksessa bolševikkien edustajana varauksettoman tuen Suomen itsenäisyydelle. Väinö Tanner kirjoitti muistelmissaan Kollontaista: "Hän oli silloin kukkeimmillaan, tulinen nainen ja hyvä puhuja. Kiihkeillä puheillaan hän rohkaisi kokouksen muutenkin reipasta menoa." 

Leninin tammikuussa 1918 tekemä matka Halilan parantolaan toteutui Kollontain ehdotuksesta.

Kollontain johtama valtuuskunta vieraili Helsingissä 19. helmikuuta 1918 tilanteessa, jossa Venäjän itärintama oli pettänyt. Kollontain puheista kävi ilmi, että hän tiesi tovereiden edellisenä iltana luovuttaneen Suomen Saksan etupiiriin Brest-Litovskin rauhansopimuksella ja samalla vesittäneen Suomen vallankumouksen. Kollontai selitti: ”Se on vain manööveri: tarkoitus on, että kun tulee parempi tilaisuus, voidaan taistelu aloittaa uudestaan imperialismia vastaan.”

 Suomen ja Neuvostoliiton rauhanneuvottelut 
Kollontai toimi välittäjänä Suomen ja Neuvostoliiton rauhanneuvotteluissa keväällä 1940 sekä vuonna jatkosodan aikana syksyllä 1944. Tammikuussa 1940 hän sai kosketuksen Suomen hallitukseen ja tapasi Hella Wuolijoen Ruotsissa. Neuvottelut aloitettiin Ruotsin välityksellä, mutta ne eivät vielä johtaneet tulokseen. Suomen hallitus taipui rauhaan vasta maaliskuussa. Kollontai tapasi Paasikiven Tukholmassa useita kertoja. 1960-luvulla julkistettujen yhdysvaltalaisten diplomaattisähkeiden mukaan vuonna 1942 Kollontai oli yksityisesti ilmaissut huolensa Neuvostoliiton etenemisen vaikutuksista Suomen alueelle: "Hän uskoo, että ainoa toivo Neuvostoliiton ja Suomen välisestä rauhasta on yksinkertaisesti taistelujen lopettaminen. Minun käsitykseni on, että hän on ilmoittanut mielipiteensä hallituksensa tietoon."

pienoiskuva|Aleksandra Kollontai työhuoneessaan Tukholmassa vuonna 1943Kollontai oli suhdetoimintanainen, jonka tehtävänä oli vakuuttaa Suomen ja Ruotsin johto sekä muutkin uskomaan Neuvostoliiton rauhanhankkeita 1944 ja osoittaa Stalinin olevan tosissaan niiden suhteen. Uskottavuudella pyrittiin todellisuudessa hankkimaan myönnytyksiä Neuvostoliiton hyväksi. Jatkosodan loppuvaiheessa lähettiläs toimi houkutuslintuna, joka loi jatkuvasti sellaisia ylisuuria odotuksia rauhanehtojen suhteen, jotka osoittautuivat myöhemmin todellisissa neuvotteluissa perättömiksi.

Kollontain ja neuvostojohdon yhteistoiminta oli kovaa psykologista peliä, jonka tarkoituksena oli saavuttaa tiukka ote Suomesta ja edesauttaa myöhemmin maassa toteutettavaa vallankumousta. Samalla Neuvostojohto levitti Kollontain välityksellä lehdistölle itsestään maltillista käsitystä, jonka toivottiin leviävän julkisuuteen ympäri maailmaa.

Stalin oli hyvin tyytyväinen Kollontain toimintaan Tukholman-lähettiläänä ja toimitti tälle kiitoksen lokakuussa 1944. Myös Andrei Ždanov kiitti 24. lokakuuta 1944 Kollontaita erinomaisesta työstä Neuvostojohdon hyväksi. NKVD katsoi lähettilään laadullisesti toimineen onnistuneesti annetussa tehtävässä.Seppinen, Jukka: Neuvostotiedustelu Suomessa 1917–1991, s. 122. Ajatus Kirjat – Gummerus 2006. 2. p. 

 Suomennettua tuotantoa 










 Tunnustukset ja muistaminen 
Kollontai sai vuonna 1933 Leninin kunniamerkin naisten hyväksi tehdystä järjestötyöstä.

Kollontai oli ehdolla Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi vuosina 1946 ja 1947. Vuonna 1946 Kollontaita rauhanpalkinnon saajaksi ehdottivat Suomen pääministeri J.K. Paasikivi ja muut Suomen hallituksen jäsenet. Ehdokkuuden perusteluiksi nimettiin Kollontain diplomaattisiset ponnistelut Neuvostoliiton ja Suomen välisissä neuvotteluissa vuosina 1940–44.

Rauni Ikäheimo näytteli Aleksandra Kollontaita Ylen dokumenttipohjaisessa näytelmäsarjassa Sodan ja rauhan miehet (1978).

Kollontai on keskushenkilö ruotsalaisen Agneta Pleijelin näytelmissä Hej du himlen (1977) ja Kollontaj (1979).

 Kirjallisuutta 










 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

 A.K. 47. Professori Kristen Ghodseen Kollontain kirjoituksia käsittelevä podcast-sarja.
 A Wave of Passion: The Life of Alexandra Kollontai (1994): Ken Cooperin ohjaama televisiodokumentti Kollontaista.
 Alexandra Kollontai: Kattava kokoelma Kollontain tekstejä käännettynä englanniksi Marxist Writers -sivustolla. 
 Aleksandra Kollontai. Klassikkogalleria, Helsingin yliopisto.


Luokka:Bolševikit
Luokka:NKP:n keskuskomitean jäsenet
Luokka:Venäläiset feministit
Luokka:Kominternissa vaikuttaneet henkilöt
Luokka:Venäläiset kirjailijat
Luokka:Venäläiset poliitikot
Luokka:Neuvostoliittolaiset poliitikot
Luokka:Neuvostoliiton suurlähettiläät
Luokka:Vuonna 1872 syntyneet
Luokka:Vuonna 1952 kuolleet