Kirkkoslaavi

Kirkkoslaavi (vanh. kirkkoslavonia) on muinaiskirkkoslaavista kehittynyt liturginen ja kirjallinen kielimuoto, jota on käytetty ja käytetään edelleen useiden slaavilaisten maiden ortodoksisissa kirkoissa. 

Muinaiskirkkoslaavi standardoitiin 800-luvulla Kyrilloksen ja Methodioksen lähetystyön yhteydessä, ja sen kielellinen perusta pohjautuu eteläslaavilaisiin murteisiin, joita puhuttiin nykyisen Pohjois-Makedonian ja Bulgarian alueilla.

Kirkkoslaavi omaksuttiin slaavilaisissa maissa liturgiseksi kieleksi osin vastaavassa asemassa kuin latina katolisessa kirkossa. Kirkkoslaavin edeltäjänä pidetään muinaiskirkkoslaavia, kun taas nykyiset kirkkoslaavin muodot edustavat myöhempiä alueellisia ja ajallisia kehitysvaiheita.

 Kirkkoslaavin synty ja varhaiset kehitysvaiheet 

Kirkkoslaavi kehittyi muinaiskirkkoslaavista useiden alueellisten ja ajallisten kehitysvaiheiden kautta. Näitä myöhempiä kielimuotoja kutsutaan tavallisesti kirkkoslaavin redaktioiksi eli resensioiksi, ja niitä syntyi muun muassa Venäjällä, Serbiassa ja Bulgariassa.

Muinaiskirkkoslaavin synty liittyy läheisesti 800-luvun lähetystyöhön suur-Määrissä. Suur-Määrin ruhtinas Rastislav (lat. Rastiz) pyysi vuonna 862 Bysantin keisaria lähettämään alueelle slaavinkielisiä kristinuskon opettajia, jotta jumalanpalveluselämä ja opetus voitaisiin toteuttaa kansankielellä.

Tehtävään lähetettiin veljekset Kyrillos ja Methodios, jotka loivat slaavilaisen kirjakielen pohjan ja käynnistivät laajan käännöstyön. Heidän työnsä muodosti perustan muinaiskirkkoslaaville, josta myöhempi kirkkoslaavin liturginen traditio kehittyi.

 Glagoliittinen ja kyrillinen kirjaimisto 
Kyrillos ja Methodios loivat slaavilaisen kirjakielen käyttöä varten oman kirjoitusjärjestelmän, jota kutsutaan glagoliittiseksi kirjaimistoksi. Sen avulla he käänsivät Raamatun ja liturgisia tekstejä slaavin kielelle. Glagoliittinen kirjaimisto on vanhin tunnettu slaavilainen kirjoitusjärjestelmä, ja sen kehittäminen oli keskeinen edellytys muinaiskirkkoslaavin kirjalliselle käytölle.
Kyrillinen kirjaimisto syntyi myöhemmin, todennäköisesti 800–900-lukujen vaihteessa, Kyrilloksen ja Methodioksen oppilaiden piirissä Bulgariassa. Kyrillinen kirjaimisto pohjautuu suurelta osin kreikkalaiseen kirjaimistoon, jota täydennettiin slaavilaisia äänteitä vastaavilla merkeillä. Vähitellen kyrillinen kirjaimisto syrjäytti glagoliittisen kirjaimiston suurimmassa osassa ortodoksista slaavilaista maailmaa.

Glagoliittinen kirjaimisto säilyi liturgisessa käytössä erityisesti katolisessa Kroatiassa, jossa sitä käytettiin osittain aina 1900-luvulle saakka. Ortodoksisissa maissa kyrillisestä kirjaimistosta tuli kirkkoslaavin vallitseva kirjoitusjärjestelmä.

 Kirkkoslaavi liturgisena ja oppineiden kielenä 

Keskiajalla kirkkoslaavi vakiintui laajasti slaavilaisten ortodoksisten maiden liturgiseksi ja kirjalliseksi kieleksi. Sitä käytettiin jumalanpalveluksissa, kirkollisessa hallinnossa, hagiografiassa sekä teologisessa ja historiallisessa kirjallisuudessa. Tässä suhteessa kirkkoslaavin asema muistutti latinan roolia Länsi-Euroopan katolisessa kirkossa, vaikka kielen suhde kansankieliin säilyi itäisessä kristikunnassa usein joustavampana.

Kirkkoslaavi ei kuitenkaan ollut täysin yhtenäinen kielimuoto, vaan siihen kehittyi alueellisia erityispiirteitä, jotka heijastivat paikallisten kielten fonologiaa, sanastoa ja ortografisia käytäntöjä. Näitä piirteitä pidettiin pitkään hyväksyttävinä osina kirkkoslaavin kirjallista traditiota, eikä niitä välttämättä koettu poikkeamina normista.

Kirkkoslaavin käyttö edisti kirjallisen kulttuurin kehittymistä slaavilaisilla alueilla ja vaikutti merkittävästi myöhempien slaavilaisten kirjakielten, kuten venäjän, bulgarian ja serbian kehitykseen.

 Kieliopillinen normittuminen ja myöhemmät kehitysvaiheet 

Varhaismodernilla ajalla, erityisesti 1500–1600-luvuilla, kirkkoslaavin käyttöä alettiin normittaa entistä järjestelmällisemmin. Painetun kirjan yleistyminen, liturgisten tekstien yhdenmukaistaminen sekä kirkolliset reformit johtivat siihen, että kirkkoslaavin kielioppia ja ortografiaa vakautettiin. Tällä kehityksellä pyrittiin vähentämään alueellista vaihtelua ja varmistamaan tekstien ymmärrettävyys sekä liturginen yhdenmukaisuus.

Eri kirkkoslaavin paikallismuodoissa tehtiin kielellisiä tarkistuksia, joihin kuului muun muassa arkaaistuneiden muotojen korvaaminen tai poistaminen sekä sanaston ja pronominijärjestelmän osittainen yhdenmukaistaminen. Näiden muutosten laajuus ja toteutustapa vaihtelivat alueittain, mutta kokonaisuutena kirkkoslaavin voidaan katsoa saavuttaneen suhteellisen vakiintuneen muodon 1600-luvun jälkipuoliskolla.

 Kirkkoslaavi ja slaavilaisten kansojen identiteetti 

Kirkkoslaavista muodostui keskiajalla ja varhaismodernilla ajalla keskeinen kirjallinen ja liturginen kieli useille slaavilaisille kansoille. Sitä käytettiin jumalanpalvelusten ohella teologisessa kirjallisuudessa, kronikoissa, hallinnollisissa asiakirjoissa ja koulutuksessa. Tämän seurauksena kirkkoslaavi vaikutti merkittävästi slaavilaisten kirjallisten kielten kehitykseen ja sanastoon.

Kirkkoslaavin rooli vaihteli alueittain. Joillakin alueilla se säilyi pitkään hallitsevana kirjakielenä, kun taas toisaalla kansankielet alkoivat vähitellen syrjäyttää sitä kirjallisessa ja hallinnollisessa käytössä. Liturgisena kielenä kirkkoslaavi säilytti asemansa erityisesti ortodoksisessa kirkossa, jossa sitä käytetään edelleen useissa maissa.

 Kirkkoslaavi Suomen ortodoksisessa kirkossa 

Suomen ortodoksisen kirkon jumalanpalveluskielenä vakiintui suomi 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa, jolloin keskeiset jumalanpalvelustekstit käännettiin suomeksi. Tätä ennen jumalanpalveluskielenä oli toiminut lähes yksinomaan kirkkoslaavi. Käännöstyössä ja suomen kielen aseman vahvistamisessa keskeinen rooli oli muun muassa suomenkielisen papiston koulutuksella sekä hengellisellä julkaisutoiminnalla.

Vaikka suomi on kirkon pääkieli, kirkkoslaavia on käytetty joissakin seurakunnissa suomen ja muiden kielten rinnalla jatkuvasti. Erityisen vahva kirkkoslaavin asema oli Helsingin ortodoksisessa seurakunnassa, jossa se säilyi hallitsevana kielenä aina 1980-luvulle saakka. Esimerkiksi Uspenskin katedraalin palvelukset toimitettiin pitkään lähes yksinomaan kirkkoslaaviksi.

2000-luvulla kirkkoslaavin käyttö on Suomen ortodoksisessa kirkossa jälleen yleistynyt. Ilmiön taustalla on erityisesti slaavilaisista maista suuntautunut maahanmuutto, joka on lisännyt monikielisten palvelusten tarvetta. Nykyisin monissa seurakunnissa toimitetaan säännöllisesti jumalanpalveluksia, joissa käytetään suomen ja kirkkoslaavin ohella myös muita kieliä.

 Lähteet 

Luokka:Ortodoksisen kirkon historia
Luokka:Ortodoksisen kirkon käytännöt
Luokka:Eteläslaavilaiset kielet