Pueblo-kulttuuri

Pueblo-kulttuuri eli Anasazi-kulttuuri oli Pohjois-Amerikan lounaisosien esikolumbiaaninen sivilisaatio noin vuosina 100–1600 jaa. Sen keskusalue sijaitsi nykyisten Arizonan, New Mexicon, Coloradon ja Utahin rajaseudulla.

 Nimi 
Pueblo on espanjaa ja tarkoittaa kylää. Nimitys on alueelle 1500-luvun lopulla saapuneiden espanjalaisten valloittajien antama (”kyläintiaanit”) ja viittaa pueblojen tapaan rakentaa kallionrinteille ja vuorille monikerroksisia asuintaloja. Pueblolla tarkoitetaankin myös pueblo-kulttuurilla ominaista asumusta.

Esikolumbiaaninen pueblo-sivilisaatio tunnetaan myös anasazi-kulttuurina. Nimi tulee navajokielen sanasta, joka tarkoittaa ’vihollisen esivanhempia’ (toisen lähteen mukaan ’muinaiset muukalaiset’). Anasazi oli aiemmin tutkimuskirjallisuuden vakiintunut nimitys pueblo-kulttuurille, mutta on sittemmin jäänyt käytöstä.

Toisinaan puhutaan pueblo-kulttuureista monikossa. Tällöin niiden piiriin luetaan anasazien ohella hohokamit ja mogollonit. Niilä oli samankaltaiset kulttuurit, vaikka ne puhuivatkin eri kieliä. Niitä yhdisti myös maatalouselinkeino.

 Maantiede ja väestö 

Pueblo-kulttuuri sijaitsi nykyisten Pohjois-Amerikan lounaisosassa. Siihen kuului New Mexicon luoteinen neljännys, Coloradon länsi- ja lounaisosa, Arizonan pohjoinen puolisko ja suurin osa Utahista. Yhdysvalloissa alue tunnetaan neljänä kulmana ().

Neljän kulman alue ja Pohjois-Meksiko muodostavat yhtenäisen kulttuurialueen, jota kutsutaan Keidas-Amerikaksi. Seutu on vuoristoista, ilmasto kuiva, sateet epäsäännöllistä ja lämpötilojen vaihtelu voimakasta. Pueblo-alueella kasvaa matalia katajametsiä. Päätoiminen maatalous ei ole mahdollista ilman keinokastelua. Etelässä kulttuurialue rajautui Mesoamerikan maata viljeleviin kansoihin ja pohjoisessa Suuriin tasankoihin. Kulttuurivaikutteita saatiin varsinkin Mesoamerikasta. Vaihdantaa harjoitettiin myös Mississippin kulttuurien kanssa, mikä näkyy esimerkiksi keramiikkatyyleissä.

Pueblojen arkeologinen kulttuuri ajoitetaan noin vuosiin 100–1600 jaa. Se ei viittaa mihinkään tiettyyn etniseen ryhmään, vaan siihen kuului useita puebloina tunnettuja kansoja. Ne viljelivät maata ja olivat usein sodissa paimentolaistaloutta harjoittaneiden naapuriensa kanssa. Pueblo-kulttuurit jakautuvat kahteen pääryhmään. Itäiset pueblokylät sijaitsevat New Mexicossa Rio Granden varrella. Niiden asukkaat puhuvat kiowalais-tanolaisia (mm. tewat) ja keresiläisiä kieliä. Läntisiin pueblokansoihin kuuluvat Pohjois-Arizonan hopit sekä New Mexicon länsilaidan zuñit ja keresiläisiä kieliä puhuvat Acoma- ja Laguna-pueblot.

 Esihistoria 

 Varhaisin asutus 
Pueblo-alue asutettiin todennäköisesti noin  vuotta sitten. Ensiasuttajat olivat suurriistan metsästäjiä. Viime jääkauden päätyttyä noin  vuotta sitten ilmasto muuttui kuivemmaksi, mikä pakotti väestön omaksumaan uusia elinkeinoja. Samaan aikaan alueelle saapui uutta väestöä. Suurriistan metsästys vaihtui metsästykseen ja keräilyyn. Vuosina 7000–3000 eaa. ilmasto lämpeni ja alueelle kohdistui uusi muuttoliike. Pohjois-Meksikossa tehtiin ensimmäisiä kokeiluja maatalouden saralla.

 Korintekijä II–III (100–750 jaa.) 
pienois|vasen|Korintekijöiden kori.

Pueblo-kulttuuria enteilleitä arkeologisia kulttuureja kutsutaan korintekijäperinteeksi. Korintekijä I on puhtaasti hypoteettinen alkuvaihe, joka edustaa siirtymävaihetta metsästys- ja keräilytaloudesta maanviljelyyn. Se ei saa tukea arkeologisesta aineistosta ja on jäänyt tutkimuskirjallisuudessa vähäiselle käytölle. Ihmiset asuivat luolissa, kukkuloilla ja väliaikaisissa majoissa. Maissinviljelystä on pueblo-alueella merkkejä noin 750 eaa. alkaen. Alueella on huhti- ja marraskuun välisenä aikana hyvin vähän kasvillisuutta, mikä pakotti alueen varhaiset asuttajat säilömään ravintoaan. Keramiikan sijaan säilytykseen käytettiin hienotekoisia koreja, mistä pueblo-kulttuurin varhaisvaiheet ovat saaneet nimensä. Huomionarvoisia ovat myös korintekijöiden punomat köydet.

Korintekijä II (100–500 jaa.) ajoittuu ensimmäisiin ajanlaskun jälkeisiin vuosisatoihin ja edustaa Pohjois-Amerikan arkaaisia kulttuureja. Talous perustui metsästykseen, villikasvien keräilyyn ja maissin pienimuotoiseen viljelyyn. Tärkeimmät riistaeläimet olivat kauriita ja jäniksiä, joita metsästettiin ja pyydettiin ansoilla. Ihmiset elivät luolissa tai matalissa kuoppataloissa, joissa oli kupolikatto ja lattian keskellä tulisija. Kuoppatalot rakennettiin 3–4 talon ryhmiksi. Kuoppiin varastoitiin myös ruokaa. Ruoan säilömiseksi varastokuopat peitettiin ja niiden reunat suojattiin. Keramiikkaa valmistettiin suuressa mittakaavassa ensimmäistä kertaa alueen historiassa.

Korintekijä III -vaiheessa (500–750 jaa.) maatalouden merkitys kasvoi. Maissin lisäksi viljeltiin papuja ja kasvatettiin kalkkunoita. Ihmiset alkoivat rakentaa kastelujärjestelmiä, jotka toistaiseksi olivat melko yksinkertaisia. Purojen virtausta voitiin ohjailla matalilla kivimuureilla, veden imeytymistä tehostettiin pienillä padoilla, ja kasteluvettä säilöttiin keinotekoisiin altaisiin. Metsästyksellä ja keräilyllä täydennettiin pääosin maataloustuotteista koostunutta ruokavaliota. Asumukset olivat luolien yhteyteen tai pöytävuorten huipuille rakennettuja puolittain maanalaisia taloja. Taloryhmissä oli erityiset tilat elintarvikkeiden säilytykseen. Pueblo-kulttuurille ominaiset piirteet alkoivat saada tunnistettavan hahmonsa. Esimerkiksi keramiikan koristelu mustalla värillä piirretyin geometrisin kuvioin alkoi.

 Pueblo I–IV (750–1600 jaa.) 
pysty|pienoiskuva|Pueblo-kulttuurin keramiikkaa. Noin 900–1300 jaa.

Varsinaisen Pueblo-kulttuurin katsotaan syntyneen noin vuonna 700-luvulla, jolloin alkoi tunnusomaisen keramiikan valmistus. Pueblo-kulttuurista muodostui Keidas-Amerikan monimutkaisin yhteiskunta. Yhdysvaltain esihistoriallisista kulttuureista se on perusteellisimmin tutkittu, ja mittavia arkeologisia kaivauksia on tehty 1800-luvun lopulta lähtien. Myös suuren yleisön keskuudessa se lienee tunnetuin.

Pueblo I -vaiheessa (750–950 jaa.) suurin osa rakentamisesta siirtyi maan päälle. Ihmiset asuivat suurissa yhteisöllisissä taloissa, joissa saattoi olla satakunta huonetta. Vuorten lisäksi taloja rakennettiin kanjoneihin. Kiva-seremoniahuoneiden rakentaminen alkoi. Ne olivat maanalaisia pyöreitä kammioita, joissa toimitettiin uskonnollisia menoja ja joilla oli keskeinen yhteisöjä ylläpitävä tehtävä. Rakentamisessa alettiin hyödyntää kivimuurausta, keramiikka oli entistä monipuolisempaa ja koristeellisempaa, ja korinpunonta harvinaistui. Puuvillan kasvatus Pohjois-Amerikan lounaisalueella alkoi.

Pueblo II -vaiheessa (950–1150 jaa.) asutuskeskukset olivat entistä suurempia. Suurissa taloissa asui useita perheitä, ja jotkut niistä rakennettiin kallionjyrkänteille. Suurtalojen lisäksi syntyi pieniä kyliä. Kivat monipuolistuivat, ja osa oli entistä isompia tai rakennettiin torneiksi.

Pueblo III -vaiheelle (1150–1300 jaa.) ominaisia ovat suuret kallionjyrkänteille rakennetut asumukset. Kylät perustettiin suojaisiin paikkoihin kallionrinteiden syvennyksiin. Arkkitehtuuriltaan ne eivät suuresti poikenneet kivestä tai savitiilestä muuratuista taloista, jollaisia oli esiintynyt jo aiempien vaiheiden kylissä. Kanjoneihin ja vuorotenseinämiä vasten rakennettiin kerrostalomaisia useiden perheiden asumuksia, joissa oli 2–4 kerrosta ja jopa tuhat huonetta. Väestö keskittyi suuriin keskuksiin, ja monet pikkukylät autioituivat. Kylien lähettyvillä oli usein seremoniakeskus. Osa kylistä oli muita isompia ja toimi paikallisina keskuksina. Laaja tieverkosto yhdisti kylät toisiinsa. Kastelukanavien verkosto oli laajimmillaan, ja keramiikka ja punonta saavuttivat korkeimman tasonsa. Pääelinkeino oli maatalous.

Viimeinen esihistoriallinen vaihe oli Pueblo IV (1300–1600 jaa.). Se alkoi noin vuonna 1300, kun vuosien 1276–1299 suuri kuivuus aiheutti toistuvia katovuosia ja monet pueblo-asutukset hylättiin. Autioitumiseen saattoivat vaikuttaa myös viljelysmaan eroosio ja väestöryhmien väliset kahakat. Pienet kylät katosivat lähes täysin. Osa väestöstä luopui pysyvästä asutuksesta ja palasi vaeltaviksi metsästäjä-keräilijöiksi. Taantumisen syitä ei tarkoin tunneta.

Sateet pysyivät vähäisinä noin vuoteen 1450. Viljelijäkansat kävivät toistuvia sotia navajo- ja apassiheimoja vastaan, mikä saattoi johtua villinä kasvavan ruoan vähenemisestä. Pueblot siirtyivät vanhoilta kotiseuduiltaan itään ja etelään muun muassa Arizonan Valkoisille vuorille ja Rio Granden laaksoon. Uusia asutuskeskuksia perustettiin paikkoihin, joissa maantiede suosi kastelujärjestelmien rakentamista. Osa keskuksista oli jopa Pueblo III -kautta suurempia, mutta rakennustaide ei noussut entiselle tasolleen. Kiven käyttö rakennusmateriaalina väheni ja lakkasi joissakin kylissä kokonaan. Keramiikka ja korinpunonta säilyttivät korkean tasonsa.

Athabascakieliä puhuvien kansojen pueblo-alueelle saapumisen ajankohta on tuntematon. Aluksi heidän pääelinkeinonsa oli metsästys. Pueblojen kanssa he olivat pääosin tekemisissä liha-, nahka-, suola- ja alunakaupan merkeissä. Vuorovaikutuksen myötä he omaksuivat maanviljelijäkansojen uskonnon piirteitä, johon yhdistyi vanhempia lauluihin ja hiekkapiirroksiin liittyviä perinteitä. Navajot omaksuivat puebloilta maanviljelyn ja rakensivat kyliä kanjoneihin ja jyrkänteille.

 Historiallinen aika 
Espanjalaiset valloittajat saapuivat Keidas-Amerikkaan 1500-luvun alussa. Tuolloin alueella oli noin 75 pueblokylää. Kukin kylä oli poliittisesti itsenäinen, ja sitä hallitsi uskonnollisten yhteisöjen johtajista koostunut neuvosto. Kunkin yhteisön keskus oli kiva-seremoniahuone, joka samalla toimi miesten kokoontumis- ja ajanviettopaikkoina. Fransiskaanimunkki Marcos de Niza julisti alueen Espanjan omaisuudeksi vuonna 1539. Seuraavana vuonna konkistadori Francisco Vásquez de Coronado teki alueelle sotaretken. Siirtomaavalta levittäytyi seudulle vuonna 1598, ja esihistoriallisen pueblo-kulttuurin katsotaan päättyneen vuosisadan taitteessa.

Espanjalaisten 1600-luvulla kohtaamat pueblointiaanit lienevät esihistoriallisen pueblo-kulttuurin perillisiä. Heillä ei ole yhtenäistä kieltä, vaan he jakautuvat useisiin heimoihin ja kielikuntiin. Espanjalaisten saapuessa monet alueen kansoista asuttivat Rio Granden yläjuoksua, viljelivät maissia, valmistivat keramiikkaa ja rakensivat suuria yhteisöllisiä asuintaloja. Heidän elämäntapansa ei suuresti poikennut muinaisesta pueblo-kulttuurista. Nykyään sen piirteitä on havaittavissa Lounais-Yhdysvaltain alkuperäiskansojen kielissä, uskonnoissa, maataloudessa ja käsitöissä.

 Ominaispiirteitä 

 Asumukset 

pienois|Kallionjyrkänteen alle puolustustarkoituksia ajatellen rakennettu pueblo Cliff Palacessa Mesa Verden kansallispuistossa.

Puebloiksi kutsutaan myös pueblo-kulttuurille ja nykypäivän pueblokansoille ominaisia tiheitä rakennuskokonaisuuksia, jotka koostuvat monihuoneisista ja -kerroksisista kivi- tai savitiilitaloista. Monet pueblo-asumuksista on rakennettu kallionrinteisiin, ja sisäänkäynti tapahtui usein kattoluukusta. Asuintalojen lisäksi pueblo-asutuksiin kuuluu julkisia rakennuksia. Varsinaisten pueblokansojen (anasazit) ohella pueblo-asutuksia rakensivat ainakin mogollónit ja hohokamit.

 Elinkeinot 
Itäisten pueblojen maatalous Rio Granden valuma-alueella oli keinokasteluun perustunutta maissin ja puuvillan kasvatusta. Lännessä viljely oli veden vähäisyyden vuoksi epäluotettava ravinnon lähde. Maatalous oli perinteisesti naisten vastuulla, mutta viljelyn merkityksen kasvaessa myös miehet alkoivat osallistua siihen. Kaikki pueblot harjoittivat pieneläinten pyyntiä, ja naiset keräilivät ruoaksi villikasveja. Joillakin Rio Granden puebloilla oli salaseuroja, jotka tekivät vuoristoon kauriiden ja antilooppien metsästysretkiä. Itäisimpien pueblojen (mm. Taos) asukkaat kävivät toisinaan Suurilla tasangoilla biisoneja metsästämässä.

 Keramiikka 

Pueblo-kulttuurin arkeologinen tunnuspiirre on punaisesta tai valkoisesta savesta valmistettu keramiikka, joka koristeltiin mustin geometrisin muodoin tai esittävin piirroksin.

 Uskonto 
pienois|pysty|vasen|Kachina-nukkeja 1800-luvun lopun piirroksessa.

Maataloudella ja hedelmällisyyskultilla oli pueblojen uskonnossa keskeinen asema. Järjestäytynyt uskonnonharjoitus perustui miesten salaseuroihin. Sateiden hankkiminen on Antilooppi- ja Käärme-salaseurojen vastuulla. Hopeilla tähän liittyy erityinen käärmetanssi, jossa tanssijat pitävät hampaidensa välissä eläviä kalkkaroita. Salaseurat kokoontuvat kivoissa, jotka yleensä olivat maanalaisia seremoniahuoneita. Kivojen muinaista nimeä ei varmuudella tunneta. Nimensä ne ovat saaneet nykyajan pueblojen seremoniahuoneista, joita ne läheisesti muistuttavat.

Kachina-henkiolennot edustivat pueblo-kulttuurille olennaisia ilmiöitä, kuten satoa, sadetta ja metsästystä. Kachinat tulivat maan pinnalle maailman keskuksesta (sipapu), kun ihmiset luotiin. Myöhemmin ne asettuivat suurelle lännessä sijaitsevalla vuorelle, mistä ne ajoittain saapuviat ihmisten keskuuteen näitä auttamaan. Kaikki elävät olennot saivat niistä elinvoimansa. Henkiolennoista valmistettiin puisia pienoispatsaita, ja uskonnollisten menojen aikana yhteisön jäsenet voivat väliaikaisesti omaksua kachinan roolin.

Muinaisen pueblo-uskonnon normit, rituaalit ja kertomukset ovat edelleen voimissaan. Myös athabasca-kansojen parantavat laulu- ja hiekkapiirrosperinteet ovat säilyneet nykypäivään.

 Arkeologiset kohteet 
pienoiskuva|Pueblo Boniton sisätiloja. Huomaa tiiliseinästä pilkistävät puiset parrut.
Pueblo-kulttuurin tiheimmin asutut keskukset olivat lounaisen Coloradon Mesa Verde ja luoteisen New Mexicon Chaco Canyon.

Mesa Verden arkeologisista kohteista merkittävin on kallionjyrkänteen syvennykseen rakennettu Cliff Palace, jossa on yli 200 huonetta ja jossa muinoin asui yli 400 ihmistä. Asutuskeskuksessa on myös useita viljavarastoja ja 23 maanalaista kiva-seremoniahuonetta.

Chaco Canyonissa on useita pueblo-tyylisiä asutuskeskuksia, joita laaja tieverkosto yhdistää. Osa kylistä oli muita isompia ja toimi paikallisina keskuksina. Huomattavin rakennuskompleksi Pueblo Bonito vaikuttaa vuosina 950–1150 olleen jonkinlainen pääkaupunki. Se rakennettiin neljässä vaiheessa etukäteen laadittujen suunnitelmien mukaisesti. Viisikerroksisessa rakennuksessa on yli 650 huonetta. Muiden Chaco Canyonin rakennusten tapaan Pueblo Bonitossa on matalat ovet, paljon ikkunoita, parvekkeita, varastokellareita ja useita kiva-seremoniahuoneita. Rakentamisessa käytettiin suuria kivilaattoja. Kattoihin ja lattioihin tarvittiin noin  mäntypuista parrua, jotka tuotiin noin 80 kilometrin päässä sijainneesta metsästä. Pueblon suuri koko viittaa rakennustöitä suunnitelleen ja johtaneen yläluokan olemassaoloon. Samaa todistavat mittava tieverkosto ja kastelujärjestelmä sekä Pueblo Boniton kaltaisista keskuksista löydetyt peilit, papukaijat, koristekeramiikka ja muut Mesoamerikasta kaukokaupalla hankitut ylellisyystarvikkeet. Tutkijat arvelevat kyseessä olleen päällikkökunnan, jonka väestö jakautui yhteiskuntaluokkiin.

 Taiteessa ja viihteessä 
Don Rosan sarjakuva ”Hollantilaisen salaisuus” (The Dutchman’s Secret, 1999) sijoittuu Arizonan Superstition-vuoristoon. Tarinassa Roope Ankka sukulaispoikineen etsii kadonnutta kultakaivosta ja löytää anasazi-intiaanien muinaisen asutuksen.

 Lähteet 




 Viitteet