Andrei Ždanov

Andrei Aleksandrovitš Ždanov (, 26. helmikuuta (J: 14. helmikuuta) 1896 Mariupol – 31. elokuuta 1948 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja taideideologi.

Poliittinen ura
Andrei Ždanov syntyi Mariupolissa ja liittyi bolševikkeihin vuonna 1915. Hän toimi puolueen propagandasiivessä vallankumoukseen saakka. Hän toimi Puna-armeijan poliittisena upseerina, ja vuodesta 1924 hän johti kommunistipuoluetta Tverissä ja Nižni Novgorodissa. Vuonna 1934 hän seurasi Sergei Kirovia Leningradin kommunistisen puolueen johtajana, ja häntä pidettiin Josif Stalinin todennäköisenä seuraajana. Samana vuonna hänestä tuli keskuskomitean sihteeri ja vuonna 1939 politbyroon jäsen. Hän aloitti koulutusuudistuksen Neuvostoliitossa 1934–1938.

Ždanov piti marraskuun lopulla 1936 puheen, joka aiheutti pelkoa Suomessa ja muissa Neuvostoliiton läntisissä naapurimaissa. Hän vertasi Leningradia Neuvostoliitosta länteen avautuvaan ikkunaan, jonka takaa ”yhä voimakkaampana kuuluu fasismin pedonulvonta ja hammasten purenta”. Ždanovin mukaan myös Suomessa oli piirejä, jotka olivat valmiita luovuttamaan maansa fasististen valtioiden käyttöön niiden hyökkäyksessä Neuvostoliittoa vastaan. Jo edellisvuonna 1935 Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläs Eric Assmus oli varoittanut pääministeri T. M. Kivimäkeä, että sodan syttyessä Euroopassa Neuvostoliitto voisi oman turvallisuutensa vuoksi joutua miehittämään eräitä osia Suomesta. Seppo Zetterberg (toim.): Suomen historian Pikkujättiläinen, s. 669. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1987. .

Ždanov osallistui Stalinin puhdistuksiinVerkkoviite http://stalin.memo.ru/images/intro1.htm  venäjäksi ja toi neuvostovallan Baltian maihin. Hän oli yksi syytetyistä Yhdysvaltain edustajainhuoneen Charles Kerstenin tutkimuksissa Baltian maissa vuonna 1953Verkkoviite  Rautakorko , Time Magazine, 14 joulukuuta 1953. Erityisesti hän oli mukana Viron neuvostovallan perustamisessa, johon hänet lähetettiin kesäkuussa 1940. 

Ždanov toimi Leningradin puolustuksen johdossa toisessa maailmansodassa 1941–1944. 

Kenraalieversti Ždanov allekirjoitti välirauhansopimuksen Suomen kanssa 19. syyskuuta 1944 ja toimi myöhemmin liittoutuneiden valvontakomission puheenjohtajana Helsingissä. Ždanovin saapuminen Helsinkiin 5. lokakuuta 1944 oli tiettävästi hänen ensimmäinen ulkomaanmatkansa, mikäli hänen toimintaansa Virossa vuonna 1940 ei katsota oleskeluksi ulkomailla. Hänet otettiin Malmin lentoasemalla vastaan valtionpäämiehelle kuuluvin kunnianosoituksin.Suomen historian Pikkujättiläinen, s. 742.  Käytännössä valvontakomissiota johti kuitenkin hänen varamiehensä kenraaliluutnantti Grigori Savonenkov, ja Ždanov itse kävi Suomessa yleensä vain jonkin erityisen tärkeän asian vuoksi. Tällaisia olivat esimerkiksi sotakorvaussopimuksen allekirjoittaminen ja sotasyyllisyysoikeudenkäynnin alkuunpano. Ždanovin käynnit Suomessa ajoittuivat pääosin vuosille 1944 ja 1945. Toisin kuin muut valvontakomission neuvostoliittolaiset jäsenet, jotka asuivat Hotelli Tornissa, Ždanov oleskeli Helsingissä käydessään Viron entisessä  suurlähetystössä Kaivopuistossa; virka-asiansa hän kuitenkin hoiti Tornissa. 

Viimeisen kerran Ždanov kävi Suomessa yli vuoden poissaolon jälkeen Pariisin rauhansopimuksen allekirjoittamisen aikoihin helmikuussa 1947. Tavatessaan tuolloin hallituspuolueiden edustajat hän varoitti, että hallituspohjan muuttaminen lopullisen rauhan solmimisen jälkeen ei olisi viisasta. Noihin aikoihin SDP:n niin sanottu asevelisiipi kuitenkin valmisteli jo kommunisteja vastaan suunnattua ”Jo riittää” -kampanjaa.Raimo Seppälä: Pelon vuodet: Arvo "Poika" Tuomisen salaista kirjeenvaihtoa Tukholmasta 1944–1956, s. 32–33. Helsinki: Tammi, 1983.

Vuodesta 1944 alkaen Ždanov toimi NKP:n pääideologina. Vuonna 1947 hänet valittiin Itä-Euroopan kommunististen puolueiden toimintaa ohjanneen Kominformin ensimmäiseksi puheenjohtajaksi.

Kulttuuripolitiikkaa
Kulttuuripolitiikassa Ždanov vastusti ankarasti lännen rappioittavaa vaikutusta ja johti maan taiteelliseen eristykseen. Päätaidesuuntaukseksi tuli sosialistinen realismi, ja historia kirjoitettiin bolševikkien näkökulmasta. Ždanovin aloitteesta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitea tuomitsi muun muassa Aram Hatšaturjanin, Sergei Prokofjevin ja Dmitri Šostakovitšin musiikin. 

Ždanovin mukaan nimetty suuntaus ždanovilaisuus vaati taiteilijoita noudattamaan kapea-alaista puolueuskollisuutta. Suuntaus määritteli vielä 1950-luvun lopulle asti hyväksyttävän kulttuurituotannon rajat Neuvostoliitossa. Hänen kauttaan Neuvostoliiton johdossa on kutsuttu Neuvostoliitossa ja Venäjällä nimellä ždanovštšina.Soini, Yrjö: Kuin Pietari hiilivalkealla, s. 375. Helsinki: Otava, 1956.  

Ždanov puhui mielellään puolueaktivisteille huonoista vaikutteista, joita venäläisiltä avantgardisteilta saatiin:

 Kuolema 
Ždanov kuoli vuonna 1948 sairauslomalla ollessaan, ilmeisesti luonnollisista syistä. Politbyroo oli määrännyt hänet kahdeksi kuukaudeksi lääkärien suosittelemalle lomalle. Muistelmissaan Nikita Hruštšov kertoi Ždanovin olleen alkoholisti, ja hänen viimeisinä päivinään Stalin karjui hänelle, että hänen pitäisi lopettaa alkoholijuomien juominen ja alkaa juoda pelkkää hedelmämehua.Montefiero, Simon Sebag: Stalin: The Court of the Red Tsar 2003. .

Ždanov haudattiin Kremlin muurin nekropoliin, yhteen kahdestatoista yksittäisestä haudasta, jotka sijaitsevat Leninin mausoleumin ja Moskovan Kremlin muurin välissä.

 Perhe 
Ždanovin poika Juri Ždanov oli naimisissa Stalinin tyttären Svetlana Allilujevan kanssa.

 Katso myös 
 Mestariluokka
 Sosialistinen realismi
 Totalitaristinen taide

Lähteet

Luokka:Bolševikit
Luokka:Neuvostoliittolaiset poliitikot
Luokka:Vuonna 1896 syntyneet
Luokka:Vuonna 1948 kuolleet