Jim Morrison

James Douglas ”Jim” Morrison () oli yhdysvaltalainen rocklaulaja ja runoilija. Hän tuli tunnetuksi The Doors -yhtyeen laulajana ja keulahahmona.

Nuorena Morrison muutti perheensä mukana usein, kunnes asettui Kaliforniaan opiskelemaan elokuvantekoa. Los Angelesissa hän perusti vuonna 1965 rockyhtye Doorsin, jonka laulusolisti ja yksi lauluntekijöistä hänestä tuli. Yhtye julkaisi useita menestysalbumeja vuosina 1967–1971, ja Morrisonista tuli kuuluisa rocktähti.

Morrison pyrki vastustamaan auktoriteetteja ja järjestystä niin runoudessaan kuin esiintymisissäänkin. Lopulta Morrisonin provokatiiviset lavaesiintymiset johtivat siihen, että hänet tuomittiin rivoista puheista ja itsensä paljastamisesta vankeuteen. Tuomion valitusprosessin aikana Morrison muutti Pariisiin, missä hän kuoli heinäkuussa 1971. Morrisonin kuoleman jälkeen hänen ympärilleen on syntynyt voimakas henkilökultti.

Elämä
Varhaisvuodet
James Douglas Morrison syntyi Melbournessa Floridassa 8. joulukuuta 1943. Isä George Stephen Morrison oli kotoisin Georgian osavaltiosta ja varttunut Floridassa, ja äiti Clara Clarken suku oli kotoisin Wisconsinista. Jimille syntyi pikkusisko ja pikkuveli.Sugerman & Hopkins 2005, s. 28–35.

Isä Steve oli laivastoupseeri, ja perhe muutti toistuvasti osavaltiosta toiseen.  Ensimmäiset kolme vuottaan Jim asui äitinsä kanssa Meksikonlahden rannalla Clearwaterissa, kun isä oli Tyynellämerellä lentotukialuksella. Sen jälkeen perhe asui Washingtonissa ja Albuquerquessa New Mexicossa. Kun Jim oli seitsenvuotias, perhe muutti takaisin Washingtoniin, ja kun isä lähetettiin komennukselle Korean sotaan, äiti ja lapset muuttivat Los Angelesin lähelle Claremontiin. Sieltä he muuttivat takaisin Albuquerqueen, missä Jim kävi seitsemättä ja kahdeksatta luokkaa 1955–1957. Jimin yhdeksäs kotikaupunki oli Alameda Kaliforniassa, minne perhe muutti syyskuussa 1957.

Opinnot
Morrisonit muuttivat talvella 1958–1959 Alexandriaan Virginiaan ylemmän keskiluokan asuinalueelle.Sugerman & Hopkins 2005, s. 40. Jim valmistui siellä high schoolista. Oppilaana hän oli hyvä mutta kapinallinen. Opiskelutoveriensa joukosta hän erottui härskeillä jutuillaan ja auktoriteetteja vastustavalla käyttäytymisellään, mikä teki hänestä myös suositun. Koulussa hänen keskiarvonsa oli kiitettävä, hän sai kunniamainintoja ja hänen älykkyysosamääräkseen mitattiin 149. Hän luki ahkerasti filosofiaa, runoutta, historiaa ja beat-kirjallisuutta.Sugerman & Hopkins 2005, s. 44–46. Jim piti päiväkirjaa, johon hän kirjoitti havaintojaan, ajatuksiaan ja muualla näkemiään tekstikatkelmia. Hän kirjoitti vuosi vuodelta enemmän omia runojaan ja näki itsensä romanttisen, kärsivän ja surumielisen runoilijan kuvassa. Osa hänen tuolloin kirjoittamistaan säkeistä päätyi myöhemmin The Doorsin sanoituksiin. Hän kertoi tyttöystävälleen Tandylle haluavansa kirjailijaksi. Kirjoittamisen lisäksi hän myös maalasi öljyväreillä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 47–50. Hänen suosikkimusiikkiaan olivat musta blues ja spirituaalit.Sugerman & Hopkins 2005, s. 54. Niin Jimin vanhemmat kuin hänen tyttöystävänsäkin olivat huolissaan Jimin katkeruudesta, pakkomielteistä, karkeasta kielenkäytöstä, likaisuudesta ja uhkaavasta käytöksestä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 56.

High schoolin viimeisenä vuonna Jimin vanhemmat ilmoittivat hänet floridalaiseen St. Petersburg Junior Collegeen ja päättivät, että hän asuisi Clearwaterissa isovanhempiensa luona.Sugerman & Hopkins 2005, s. 55. Morrison aloitti Floridassa collegessa 1961. Opiskelunsa ohella hän lausui runoja paikallisessa kahvilassa. Morrison sai ensimmäisenä vuonna yhden A:n (korkein arvosana), kaksi B:tä, yhden C:n ja yhden D:n.Sugerman & Hopkins 2005, s. 61. Seuraavana syksynä Morrison jatkoi opintojaan Floridan osavaltionyliopistossa. Häiritsevästi käyttäytynyt Morrison ajettiin ulos kampuksensa kimppakämpästä kolmessa kuukaudessa, ja hän muutti asumaan vuokralle asuntovaunuun. Kevätlukukaudella hän osallistui filosofian ja psykologian kursseille, jotka vaikuttivat häneen paljon. Morrisonin kurssitoverit ja opettajat ovat kertoneet Morrisonin tehneen heihin suuren vaikutuksen ihmisluonteen ymmärryksellään.Sugerman & Hopkins 2005, s. 68–69.

Morrison liftasi lukuvuoden loputtua Tallahasseesta Kaliforniaan ystävänsä Bryanin kanssa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 71. Sieltä hänen vanhempansa kuitenkin lennättivät hänet takaisin Floridaan kesälukukaudeksi. Sen aikana Morrison kirjoitti pitkän tutkielman taidemaalari Hieronymus Boschista. Hän opiskeli myös teatteria luodakseen pohjaa tuleville elokuvaopinnoilleen Kaliforniassa. Syyslukukaudella Morrison keskittyi lähinnä hauskanpitoon ja joutui pidätetyksikin. Hänen hyvät arvosanansa tekivät hänen opettajistaan kuitenkin myötämielisiä, eikä pidätys haitannut hänen opintojaan.Sugerman & Hopkins 2005, s. 73–75.

Morrison muutti lopulta Kaliforniaan tammikuussa 1964 ja aloitti elokuvaopinnot Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 77–78.Jim Morrison Biography. Encyclopedia of World Biography. Viitattu 23.8.2015.   Hän kiinnostui William Blaken runoudesta ja jatkoi filosofi Friedrich Nietzschen lukemista. Samalla hän alkoi kokeilla LSD:tä ja muita huumeita. Hän seurusteli muiden kirjatoukkien kanssa ja suunnitteli opiskelijatoverinsa Dennis Jacobin kanssa perustavansa William Blaken keksimän ja Aldous Huxleyn käyttämän lauseen pohjalta nimetyn yhtyeen ”The Doors: Open and Closed”.Sugerman & Hopkins 2005, s. 82. Elokuvaopintojensa alkeiskurssin harjoitustyönään Morrison oli mukana tekemässä elokuvaa, jossa alaston mies ja nainen matkivat rakasteluasentoja. Työn seurauksena opettajat leimasivat Morrisonin häiriköksi ja sijoittivat hänet erityiseen ongelmaopiskelijoiden ryhmään.Sugerman & Hopkins 2005, s. 86–87. Morrisonin erikoinen oppilastyö kevätlukukauden 1965 lopussa herätti opettajissa hämmennystä, ja se sai vain välttävän arvosanan (D). Morrison otti hylkäämisen raskaasti, ei käynyt noutamassa tutkintotodistustaan ja erosi koko elokuvakoulusta.Sugerman & Hopkins 2005, s. 91–93.

Siirtyminen musiikkiuralle
Päätettyään lopettaa opiskelun Morrison harkitsi muuttoa New Yorkiin. Hän jäi kuitenkin Kaliforniaan ja muutti Los Angelesin Venicen kaupunginosaan muiden taiteilijoiden ja hippien joukkoon. Hän ilmoittautui yliopiston kursseille vain välttääkseen armeijan kutsunnat. Venicessa Morrison käytti aikaansa kirjoittamiseen ja LSD:hen. Hän kuvaili kirjoituksissaan sitä, kuinka hän kuuli mielessään rockmusiikkia ja kirjoitti runojaan sopimaan siihen: ”Luulen että musiikki itse asiassa tuli mieleeni ensin, ja sitten kirjoitin sanat sopimaan melodiaan, jonkinlaiseen soundiin. – – monet kerrat kävi niin, että loppujen lopuksi minulla oli vain sanat enkä enää muistanutkaan melodiaa.” Näitä varhaisia, tummasävyisiä sanoituksia olivat muun muassa ”Hello, I Love You”, ”End of the Night”, ”Soul Kitchen” ja ”People Are Strange”, jotka The Doors levytti myöhemmin.Sugerman & Hopkins 2005, s. 100–103. Aiemmin tukevahko Morrison laihtui näihin aikoihin 15 kiloa ja kasvatti pitkät hiukset.Sugerman & Hopkins 2005, s. 108–109.

The Doors
Alkuvaiheet 1965–1966
Morrison piti opiskelutoverinsa, kosketinsoittaja Ray Manzarekin musiikista ja kävi tämän yhtyeen konserteissa. Kesäkuussa 1965 Morrison oli mukana yhtyeen keikalla kitaristin sijaisena; soittotaidoton Morrison vain seisoi lavalla kitara kädessään, jotta yhtye olisi täysimiehinen ja saisi esiintymispalkkionsa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 94–95. Kun Morrison ja Manzarek tapasivat sattumalta elokuussa Venicen hiekkarannalla, Morrison lausui toverilleen runojaan.Sugerman & Hopkins 2005, s. 104–105. Morrisonin runous teki vaikutuksen Manzarekiin, ja he perustivat The Doors -yhtyeen yhdessä kitaristi Robby Kriegerin ja rumpali John Densmoren kanssa. Yhtyeen nimi oli Morrisonin idea, jonka hän sai William Blaken runosta ja siitä nimensä ottaneesta Aldous Huxleyn teoksesta Tajunnan ovet (The Doors of Perception).When You’re Strange, Daniel Nester, Poetry Foundation 19.10.2011Crisafulli 1995, s. 16. Morrison muutti Manzarekin luokse, ja he alkoivat tehdä lauluja kaksistaan ennen kuin Krieger ja Densmore olivat liittyneet yhtyeeseen.Sugerman & Hopkins 2005, s. 107–108. Samoihin aikoihin Morrison tapasi 18-vuotiaan Pamela Coursonin, josta tuli hänen naisystävänsä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 110–111.

Morrisonista tuli Doorsin laulusolisti, mutta ensimmäisillä keikoilla Manzarek vielä lauloi useimmat kappaleet.Sugerman & Hopkins 2005, s. 117. Alkuaikoina Morrison ei ottanut kontaktia yleisöönsä, mutta ajan myötä hänen esiintymisensä muuttuivat näyttäviksi, seksuaalissävytteisiksi ja provosoiviksi. Morrison teki lähes kaikki sävellykset, mutta tulot sovittiin jaettavan tasan jäsenten kesken.Sugerman & Hopkins 2005, s. 125.

Toukokuussa 1966 Morrison määrättiin kutsuntoihin, mutta hänen onnistui vakuuttaa lääkärit sopimattomuudestaan armeijaan. Levy-yhtiö Columbia ei ollut yhtyeestä enää kiinnostunut ja vapautti heidät keväällä sopimuksesta ennen ensimmäistäkään levytystä. Samalla viikolla yhtye sai potkut vakioesiintymispaikastaan, mutta sai pian sen jälkeen paremman sopimuksen Whisky a Go Go -klubille. Yhtye sai Morrisonin viinan- ja huumehuuruisten lavasekoilujen sekä liian äänekkään soittamisen johdosta useasti potkut, mutta omistaja otti sen aina takaisin.Sugerman & Hopkins 2005, s. 126–129. 

Morrisonin huumeiden käyttö kiihtyi vuoden 1966 aikana. Hänen pieni vuokra-asuntonsa oli kannabissiementen ja ruotien täyttämä, ja hän saattoi käyttää LSD:tä jo päivittäin. Doorsin muut jäsenet käyttivät huumeita paljon kohtuullisemmin ja sen sijaan mietiskelivät tunnetun gurun Maharishin johdolla, mistä Morrison ei ollut kiinnostunut.Sugerman & Hopkins 2005, s. 140–141. Eräänä iltana, kun Morrison oli ottanut runsaasti LSD:tä, hän lauloi Whisky-klubilla kappaleeseen ”The End” uudet ja niin suorasukaisen oidipaaliset sanat isäntappamisineen ja äidinnaimisineen, että klubin omistaja heitti Doorsin lopullisesti ulos.Sugerman & Hopkins 2005, s. 142–148. Palattuaan New Yorkista esiintymismatkalta syyskuussa 1966 Morrison muutti yhteen Pamela Coursonin kanssa Laurel Canyoniin.Sugerman & Hopkins 2005, s. 153.

Nousu suosioon 1967–1968
The Doors sai levytyssopimuksen Elektralta ja levytti esikoisalbuminsa, joka julkaistiin tammikuussa 1967.Sugerman & Hopkins 2005, s. 149, 156. Levyn julkaisun yhteydessä julkaistuun biografiaan Morrison kuvaili itseään:Sugerman & Hopkins 2005, s. 154–155.
 Hän mainitsi myös suosikkiyhtyeikseen The Beach Boysin, The Kinksin ja Loven sekä kertoi ihailevansa Frank Sinatraa ja Elvistä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 155–156. Tunnettu rock-kriitikko Richard Goldstein kehui Doorsia toistuvasti ja kutsui Morrisonia ”seksikkääksi samaaniksi”. Single ”Light My Fire” nousi listaykköseksi heinäkuussa 1967.Sugerman & Hopkins 2005, s. 170. Kappale on lähes kokonaan Robby Kriegerin tekemä, ja Morrison kirjoitti vain pienen osan sen sanoista.Sugerman & Hopkins 2005, s. 157.

Morrison suhtautui vakavasti haastatteluihinsa ja antoikin toimittajille paljon kirjoitettavaa syvällisillä selityksillään siitä, mihin Doors pyrki musiikillaan. Hän selvitti ennen jokaista konserttia, keitä kirjoittajia yleisössä oli ja mikä heidän lukijakuntansa oli. Hän valmistautui huolellisesti myös valokuvaussessioihinsa. Parturilleen hän näytti malliksi Aleksanteri Suuren patsaasta otettua valokuvaa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 190–191.

Vuonna 1967 Morrison alkoi ottaa sanoituksissaan, kuten lauluissa ”The Unknown Soldier” ja ”Five to One”, kantaa yhteiskunnallisiin asioihin.Sugerman & Hopkins 2005, s. 194–199. Hän lopetti hallusinogeenien käytön ja ryyppäsi entistä enemmän. Juopuneena Morrisonin lavaesiintymiset olivat epätasaisia.Sugerman & Hopkins 2005, s. 200–201.

Vogue kirjoitti marraskuussa 1967 Morrisonista: ”Jim vetää ihmisiä puoleensa. Hänen laulunsa ovat aavemaisia, täynnä freudilaista symboliikkaa, runollisia mutta eivät söpöjä, tulvillaan viittauksia seksiin, kuolemaan, tuonpuoleiseen... Jim Morrison kirjoittaa kuin hippinä uudelleen syntynyt Edgar Allan Poe”. The Village Voice, muiden muassa, kutsui nahkaan pukeutuvaa Morrisonia uudeksi merkittäväksi seksisymboliksi.Sugerman & Hopkins 2005, s. 202–203.

Vaikka Morrison olikin Doorsin valovoimainen tähti ja managerit ehdottivat hänelle jopa yhtyeen jättämistä, hän tunsi yhä vahvasti olevansa osa Doorsia. Manzarek kuvaili, kuinka Morrison oli konserteissa kuin transsia tavoitteleva samaani, jonka läpi taustalla soittava bändi antoi sähköiskuja uruilla ja rumpukompeilla.Sugerman & Hopkins 2005, s. 204–206.

Ongelmat tähteyden ja alkoholin kanssa 1968–1969
Vuoden 1968 alussa yhtyetoverit alkoivat huolestua Morrisonin jokapäiväisestä juopottelusta. Robby Kriegerin mukaan Morrisonin varsinainen ongelma olikin nimenomaan alkoholi eivätkä huumeet. Jotta kolmas albumi saataisiin tehtyä, Morrisonille hankittiin paimentajaksi roudari Bobby Neuwirth.Sugerman & Hopkins 2005, s. 218–222.Jussi Mankkinen: The Doors -kitaristi Robby Krieger kirjoittaa 27-vuotiaana kuolleesta Jim Morrisonista viimein Ylen uutiset 22.1.2022

Kesällä 1968 Morrison oli jo niin pettynyt rocktähteyteen, että hän suorastaan halveksui yleisöään ja alkoi jopa sylkeä sen päälle. Häntä häiritsi se, että palvovaa yleisöä veti puoleensa hänen seksi-idolin maineensa eikä runouden ja hyvin tehdyn kokeilevan musiikin älykäs ja joustava yhdistelmä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 231. Morrison oli alkanut lihoa, ja hän peitteli vatsaansa pitämällä paitaa housujen päällä. Myös hänen äänensä alkoi kärsiä jatkuvasta ryyppäämisestä, joskin vielä alkuvuodesta 1968 Village Voicen lukijat äänestivät hänet vuoden laulajaksi.Sugerman & Hopkins 2005, s. 236. Kesäkuussa 1968 Morrison kertoi eroavansa Doorsista. Yhtyeen suosio kuitenkin kasvoi koko ajan, eikä Morrison lopulta toteuttanut uhkaustaan.Sugerman & Hopkins 2005, s. 237–239.

Doorsin kolmas albumi Waiting for the Sun nousi Yhdysvalloissa albumilistan ykköseksi. Albumin sisäkanteen painettiin Morrisonin runo ”The Celebration of the Lizard” (). Morrison yhdisti matelijat alitajuntaan ja pahuuden voimiin. Hän kutsui itseään Liskokuninkaaksi, mutta sanoi roolin olevan ironinen ja ”kieli poskessa tehty”.Sugerman & Hopkins 2005, s. 239–240. Albumin julkaisua seurasi Doorsin ensimmäinen Euroopan-kiertue. Kiertue sujui muuten hyvin, mutta Amsterdamissa Morrison ei kyennyt esiintymään sammuttuaan ennen konserttia.Sugerman & Hopkins 2005, s. 242–245.

Runokokoelmat ja elokuvaprojektit 1969
Vuoden 1968 lopulla Morrison alkoi suunnitella julkaisevansa runojaan.Sugerman & Hopkins 2005, s. 249. Kokoelmat The Lords ja The New Creatures ilmestyivät vuonna 1969 sadan kappaleen painoksina. Runot olivat seksuaalisia, groteskeja, synkkiä ja tuskaisia.Sugerman & Hopkins 2005, s. 284–285. Simon & Schuster -kustantamo julkaisi Morrisonin The Lords and The New Creatures -runokokoelman seuraavan vuoden huhtikuussa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 336.

Keväällä 1969 Morrison esiintyi Feast of Friends -dokumenttielokuvan kuvauksissa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 282–283. Hän oli mukana muissakin elokuvaprojekteissa, jotka eivät yleensä onnistuneet.Sugerman & Hopkins 2005, s. 311–312. Valmistuttuaan Feast of Friends sai tylyn vastaanoton, ja esimerkiksi Rolling Stone kutsui sitä venytetyksi amatöörielokuvaksi.Sugerman & Hopkins 2005, s. 320.

Vaikeudet virkavallan kanssa 1968–1970
Morrison alkoi usein joutua viranomaisten hampaisiin epäsovinnaisen lavakäyttäytymisensä ja provokaation takia, mikä joillain keikoilla johti pienimuotoisiin yleisömellakoihin. Joulukuussa 1968 Morrison solvasi konserttinsa välispiikissä häntä kyynelkaasulla ennen konserttia puoliksi erehdyksessä sumuttanutta poliisia, ja hänet pidätettiin syytettynä säädyttömästä ja moraalittomasta esiintymisestä, rauhan häiritsemisestä ja pidätyksen vastustamisesta.Sugerman & Hopkins 2005, s. 208–209.

Viimeinen pisara virkavallalle oli 1. maaliskuuta 1969 Floridan Miamissa järjestetty konsertti. Morrison sai neljä päivää konsertin jälkeen syytteen säädyttömästä ja irstaasta käytöksestä, sopimattomasta itsensä paljastamisesta, julkisesta rienaamisesta ja juopumuksesta. Kohu laajeni maanlaajuiseksi, ja syytteiden seurauksena moni suuri kaupunki Yhdysvalloissa kielsi Doorsin esiintymiset ja radioasemat lopettivat yhtyeen soittamisen. Maaliskuun lopulla Morrisonista annettiin pidätysmääräys. Hän ilmoittautui FBI:lle huhtikuun alussa ja pääsi takuita vastaan vapaaksi.Sugerman & Hopkins 2005, s. 279–282. Seuraavissa konserteissaan Morrison esiintyi aiempaa siivommin.Sugerman & Hopkins 2005, s. 293.

Morrisonin suhde Pamela Coursoniin jatkui, vaikkakin riitaisena. Courson ei pitänyt Morrisonin juopottelusta eikä Morrison Coursonin nalkuttamisesta, hyväksikäyttävistä ystävistä ja rauhoittavien aineiden käytöstä. Kummallakin oli ollut suhteen aikana lukuisia seksikumppaneita.Sugerman & Hopkins 2005, s. 304–308. Morrison rahoitti Coursonin perustaman vaatekaupan, joka kuitenkin tuotti suurta tappiota.Sugerman & Hopkins 2005, s. 321.

Morrison palasi Floridaan syyskuussa ja esitti tuomareille olevansa syytön. Morrisonin mukaan hänellä oli ollut kyseisessä konsertissa housujen alla bokserit, eikä mitään näkynyt, kun hän alkoi laskea housujaanSugerman & Hopkins 2005, s. 325.. Oikeudenkäynti määrättiin seuraavan vuoden huhtikuuksi. Kohta Morrisonin seurue häiriköi lentokoneessa, ja hänet pidätettiin Phoenixissä. Ilmarosvouslain rikkomisesta Morrisonia uhkasi enimmillään kymmenen vuoden vankeustuomio ja Floridan tapauksesta lisäksi kolmen vuoden vankeus.Sugerman & Hopkins 2005, s. 313–315. Syyte Phoenixissä Morrisonia vastaan raukesi seuraavan vuoden huhtikuussa, kun lentoemäntä peruutti todistajanlausuntonsa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 338.

Morrison oli kasvattanut välillä kokoparran.Sugerman & Hopkins 2005, s. 283. Hän ajoi sen pois ennen Doorsin albumin Morrison Hotel (1970) julkaisua. Niin albumin musiikkia kuin Morrisonin lauluakin kehuttiin vuolaasti.Sugerman & Hopkins 2005, s. 329–330. Hän antoi parran taas kasvaa keväällä 1970.Sugerman & Hopkins 2005, s. 342.

Keskikesällä 1970 Morrison vihittiin rockkriitikko ja papitar Patricia Kennelyn kanssa uuspakanallisissa häissä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 343–347. Pian sen jälkeen Morrison lensi viikoksi Pariisiin tiedottajansa Leon Barnardin kanssa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 347–348.

Floridan-konserttia koskeva oikeudenkäynti alkoi elokuussa 1970.Sugerman & Hopkins 2005, s. 351. Oikeudenkäynti kesti yli kuukauden. Valamiehistö totesi Morrisonin syylliseksi rivoihin puheisiin ja itsensä paljastamiseen. Kaksi muuta syytettä hylättiin, jopa juopumussyyte, vaikka Morrison itsekin oli myöntänyt olleensa humalassa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 369–371. Tuomio oli kuusi kuukautta vankeutta ja 60 päivää pakkotyötä vankilassa sekä 500 dollarin sakko.Sugerman & Hopkins 2005, s. 374. Tuomion täytäntöönpanoa lykättiin valitusprosessin ajaksi, eikä sitä ehditty koskaan panna täytäntöön.

Konsertti New Orleansissa joulukuussa 1970 jäi Morrisonin viimeiseksi esiintymiseksi Doorsin kanssa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 385–386. Morrison ja Doors jatkoivat kuitenkin vielä levyttämistä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 376. Hän oli alkanut käyttää alkoholin lisäksi myös kokaiinia.Sugerman & Hopkins 2005, s. 380–381. Morrisonia masensivat vuoden loppupuoliskolla tapahtuneet Jimi Hendrixin ja Janis Joplinin kuolemat.Sugerman & Hopkins 2005, s. 371. Hän oli lihonut jo 80-kiloiseksi, hänellä oli rahiseva yskä, ja hänen äänensä oli huonontunut juomisesta ja ahkerasta tupakanpoltosta.Sugerman & Hopkins 2005, s. 399–400.

Marraskuussa Kennely teki abortin hänen ja Morrisonin yhteisestä sopimuksesta.Sugerman & Hopkins 2005, s. 362, 374–375. Talveksi Morrison oli taas palannut Coursonin luo. Hän suunnitteli runoalbumin tekemistä, levytti Doorsin kanssa uutta albumia sekä neuvotteli elokuvissa ja näytelmissä esiintymisestä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 390–391.

Muutto Ranskaan
Morrisonia oli ahdistanut Los Angelesissa se, että hän ei siellä saanut itse määrätä omasta elämästään. Hän alkoikin suunnitella Coursonin kanssa muuttoa Pariisiin vähintään puoleksi vuodeksi. Morrison suunnitteli kirjoittavansa Pariisissa paljon ja tiedusteli kirjallisuusagenteiltaan näiden kiinnostusta omaelämäkertaansa. Courson muutti Pariisiin edeltä ja Morrison maaliskuun 1971 alussa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 405–411.

Pariisissa Morrison teki kirjoittamisen lisäksi tuntikausien kävelylenkkejä kauniina pitämänsä kaupungin kaduilla. Hän kävi etenkin sen maineikkaissa taidekohteissa, kuten Louvren museossa ja Hôtel de Lauzunissa. Morrison ja Courson ajelivat myös Ranskan viinimaiden halki ja kävivät Marokossa asti.Sugerman & Hopkins 2005, s. 415–419. Morrison soitteli yhtyetovereilleen Yhdysvaltoihin ja kertoi musiikin alkaneen taas soida hänen päässään, mutta samalla hän sanoi haluavansa vielä levätä jonkin aikaa. Hänellä oli jo ideoita seuraavaa albumia varten. Hän oli ajanut partansa ja laihtunut hiukan, ja hänen tuttunsa sanoivat hänen näyttäneen paremmalta kuin pitkään aikaan.Sugerman & Hopkins 2005, s. 426–429.

Kuolema
Viimeisinä elinpäivinään heinäkuun alussa 1971 Morrison oli ystäviensä mukaan ollut hyvin masentunut. Kuolemaansa edeltäneenä perjantaina hän kävi Coursonin ja yhdysvaltalaisen ystävänsä Alanin kanssa päivällisellä ja lähti sen jälkeen yksin katsomaan elokuvaa. Tiedot Morrisonin kuoleman yksityiskohdista perustuivat aluksi kokonaan Coursonin kertomukseen. Morrison oli hänen mukaansa oksentanut lauantain vastaisena yönä hieman verta ja mennyt kylpyyn. Courson kertoi löytäneensä Morrisonin kylpyammeesta kuolleena viideltä lauantaiaamuna 3. heinäkuuta. Virallinen kuolinsyy oli sydänhalvaus. Morrisonin Pariisissa tunteneet Alain Ronay ja Agnès Varda kertoivat 1990-luvun alussa, että Morrison ja Courson olivat ottaneet heroiinia Morrisonin kuolinyönä.Sugerman & Hopkins 2005, s. 453.

Morrisonille ei tehty ruumiinavausta, ruumista ei ollut nähnyt monikaan, eikä poliisiraporttia ollut tehty.Sugerman & Hopkins 2005, s. 430–435. Hämärissä olosuhteissa tapahtuneesta kuolemasta on esitetty erilaisia vaihtoehtoisia huhuja ja salaliittoteorioita koskien kuolinsyytä, -aikaa ja -paikkaa.Sugerman & Hopkins 2005, s. 436–437.

Hauta
Morrison haudattiin kuolemaansa seuraavan viikon keskiviikkona kuuluisalle Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. Salassa pidetyissä hautajaisissa oli Coursonin lisäksi neljä surijaa. Morrisonin hauta oli pitkään merkitsemätön. Pére-Lachaisen hautapaikkoja pystyi ainoastaan vuokraamaan, ja Morrisonin haudan vuokra-aika oli määrätty kestämään 30 vuotta. Haudan luona vieraili vuosien ajan suuria ihmismääriä, ja se on ollut kävijämääriltään Pariisin suosituimpia nähtävyyksiä. Vuokra-ajan umpeutumisajankohdan lähestyessä 2000-luvun alussa spekuloitiin, että Morrison on kaivettava ylös ja haudattava Yhdysvaltoihin. Haudan vuokrasopimuksen päättymispäivän lähestyessä Père-Lachaisen hallinto kuitenkin ilmoitti, että Morrisonin ruumista ei siirretä.

Kuoleman jälkeen
Pamela Courson kuoli heroiinin yliannostukseen 1974 vähän ennen kuin oikeus ehti vahvistaa hänet Morrisonin lailliseksi perijäksi. Morrisonin kuolinpesä siirtyi siten Coursonin vanhemmille. Myös Morrisonin vanhemmat halusivat osansa, ja vuonna 1979 omaisuuden tasajaosta päästiin sopimukseen.Sugerman & Hopkins 2005, s. 447.

Doors julkaisi vuonna 1978 albumin An American Prayer. Se koostuu Morrisonin nauhalle puhumista omista runoistaan, joihin Doors lisäsi säestyksensä jälkikäteen.The Doors, Rolling Stone

Morrisonin muiston ympärille rakentui voimakas henkilökultti.Sugerman & Hopkins 2005, s. 448. Hänen jälkeensä jättämiä päivä- ja muistikirjojen tekstejä julkaistiin 1980-luvun lopulla.Sugerman & Hopkins 2005, s. 450–451. Oliver Stonen elokuva The Doors (1991) nosti Morrisonin ja Doorsin musiikin uudelleen näkyvästi julkisuuteen.Sugerman & Hopkins 2005, s. 451. Manzarek oli kriittinen elokuvaa kohtaan ja piti sen antamaa kuvaa Morrisonista liian vakavana. Densmore ja Krieger pitivät Morrisonia esittäneen Val Kilmerin roolisuoritusta kuitenkin loistavana.

Vaikutteet
Morrison poimi runsaasti ideoita erilaisista lähteistä ja kulttuurisista konteksteista kuten kirjallisuudesta ja elokuvista.Söderholm 1990, s. 72. Hän luki laajasti esimerkiksi antiikin näytelmiä, primitiivisten kulttuurien rituaalikuvauksia, folklorea ja runoutta.

Morrison oli erityisen kiinnostunut šamanismista ja sitä kautta myös ei-eurooppalaisista heimokulttuureista kuten intiaanikulttuureista. Morrisonin kiinnostus šamanismiin näkyi niin Doorsin lavaesiintymisessä, sanoituksissa kuin Morrisonin kirjallisissa teksteissäkin. Morrisonin maailmankuvaan vaikuttivat myös esimerkiksi englantilaiset romantikot sekä ranskalaiset symbolistit ja surrealistit. Friedrich Nietzschen Tragedian synnyn käsitykset antiikin Kreikan dionyysisesta tragediasta vaikuttivat Morrisonin musiikilliseen ideologiaan ja lavaperformanssiin.Söderholm 1990, s. 76. Ranskalainen runoilija Arthur Rimbaud oli yksi Morrisonin suurimmista vaikuttajista. Morrison ihaili Rimbaud’ssa tämän runouden lisäksi sitä, että ranskalainen keskeytti taiteilijanuransa nuorena ja lähti seikkailemaan maailmalle.Crisafulli 1995, s. 84–85.

Morrisonin šamanismi-intressiä suuntasi hänen runsas hallusinogeenien käyttönsä. Hän etsi šamanismia ja muuntuneita tajunnantiloja käsittelevästä kirjallisuudesta tiedollisia selityksiä ja tulkintoja kokemuksille, joita hän saavutti LSD:n avulla.Söderholm 1990, s. 81–82.

Morrison kuvaili sanoitustensa ja lavaesiintymisensä pohjana olevia ideoitaan lukuisissa haastatteluissa, joita hän antoi vuosina 1968–1970. Hän johti itse omaa promovointiaan ja otti etenkin lehdistön vaikuttamiskanavakseen. Hän käytti usein harkittuja tiivistyksiä Doorsin musiikkikäsityksestä, kuten ”artaudilainen rock” tai ”eroottinen politiikka”.Söderholm 1990, s. 74–75.

Esiintyjänä
Kun Doorsin esiintymislavat vaihtuivat suurempiin yhtyeen suosion kasvaessa, Morrison alkoi tehdä lavaesiintymisistään rockteatteria. Hän kertoi, että ”oli välttämätöntä liioitella miltei groteskiuteen asti.” Morrisonin lavaesiintyminen perustui paljolti muutaman toistuvan liikkeen ja eleen käyttämiseen, ja niihin liittyi toisinaan myös spontaaneja akteja ja teksti-improvisaatioita. Morrison paitsi lauloi, myös resitoi lyriikkaansa ja välillä suorastaan huusi. Hän tukeutui laulaessaan voimakkaasti mikrofoniin ja mikrofonitelineeseen, pitäen siitä yleensä kiinni kaksin käsin. Hänen liikkeensä olivat hitaita, ja välillä hän jähmettyi paikalleen tuijottamaan yleisöä tai siirtyi kokonaan lavan sivuun. Toisinaan hän saattoi improvisoida intiaanitansseja tai heittäytyä makaamaan esiintymislavalle. Hänelle oli myös tyypillistä härnätä tai solvata yleisöä.Söderholm 1990, s. 86–89.

Runoilijana
Morrison julkaisi kaksi omakustanteista runoteosta. Morrisonin taidot runoilijana ovat jakaneet mielipiteitä. Rockpiireissä hänen runojaan ja lyriikkaansa on arvostettu, ja hänen runoteoksensa myyvät edelleen hyvin. Kirjallisuuden tuntijoista kuitenkin vain harvat ovat ottaneet hänet vakavasti runoilijana.

 Tunnustukset 
Rolling Stone -lehden asiantuntijapaneeli nimesi vuonna 2008 Morrisonin kaikkien aikojen 47. suurimmaksi laulajaksi.

 Kirjat 
Sugerman & Hopkins 2005, s. 463.
The Lords (1969). 100 kpl painos omaan käyttöön.
The New Creatures (1969). 100 kpl painos omaan käyttöön.

An American Prayer (1970). 500 kpl painos omaan käyttöön.



 Lähteet 




Viitteet

 Kirjallisuutta 
 Krieger, Robby & Alulis, Jeff: Set the Night on Fire elämää, kuolemaa ja kitaransoittoa The Doorsissa. Suomentaja: Kirsi Luoma, Like, 2022 

 Aiheesta muualla 

Luokka:The Doorsin jäsenet
Luokka:Yhdysvaltalaiset rocklaulajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset runoilijat
Luokka:Vuonna 1943 syntyneet
Luokka:Vuonna 1971 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit