Livvinkarjala

Livvinkarjala eli livvi eli aunuksenkarjala on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva itämerensuomalainen kielimuoto, jota pidetään tavallisesti toisena karjalan kielen päämurteista varsinaiskarjalan ohella. Jotkut tutkijat ovat pitäneet sitä myös omana kielenään. Livvinkarjalan puhujat eli livviköt käyttävät kielestään nimitystä livvin kieli ja kutsuvat itseään endonyymillä liygiläine ja livviköi.

 Levinneisyys 
Pääasiassa livviä puhutaan Venäjällä sijaitsevan Karjalan tasavallan Aunuksen eteläosissa. Sen historiallista puhuma-aluetta ovat Munjärvi, Säämäjärvi, Tulemajärvi, Vieljärvi, Salmi, Vitele, Kotkatjärvi ja Nekkula-Riipuskala. Puhujien lukumääräksi on arvioitu 14 100–25 000 henkeä. Jälkimmäiseen arvioon sisältyvät myös ne puhujat, jotka asuvat Suomessa, mutta Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan valossa maltillisempaa arviotakin on pidetty liian suurena. Suomessa asuvien puhujien osuudeksi arvioitiin vuonna 2000 noin 5 000 henkeä. Suomen puoleisessa Raja-Karjalassa livvin puhuma-aluetta olivat ennen talvisotaa seuranneita alueluovutuksia Salmi, Impilahti, Suojärven niin kutsuttu Hyrsylän mutka sekä joitakin Suojärven ja Suistamon eteläisimpiä kyliä.Nevalainen & Sihvo 1998, s. 378.Mäkinen & Lehmusvaara 1982, s. 66.

 Luokitus ja sukukielet 
Livvi kuuluu uralilaisen kielikunnan itämerensuomalaisten kielten pohjoisryhmään yhdessä suomen, inkeroisen, varsinaiskarjalan, lyydin ja vepsän kanssa. Eteläryhmään kuuluvat sen muut lähisukukielet liivi, vatja ja viro.Fogelberg 1999, s. 358.

 Ominaispiirteet 
Seuraavaan on koottu piirteitä, joiden osalta livvi eroaa karjalan kielen vienan murteesta.
 Astevaihtelusuhteet. Vepsän vaikutusta ovat esimerkiksi astevaihtelusuhteista sen niukkuus ja erityistapaukset lg : ll ja rg : rr,Itkonen 1971, s. 163. kuten sanoissa jalgu : jallan ja kurgi : kurren. Yleisesti ottaen astevaihtelu on huomattavasti vähäisempää kuin vienassa: tk, sk ja st ovat vaihtelemattomia, kuten myös nd, ld, rd ja mb toisen ja kolmannen tavun rajalla.
 Klusiilit ovat soinnillistuneet soinnillisessa ympäristössä: g, b, d < ksm. *k, *p, *t.
 Livvin kenties tunnusomaisin piirre, jota ei esiinny lainkaan varsinaiskarjalassa, lyydissä eikä vepsässä, on loppu-A:n tilalla oleva -U niissä kaksitavuisissa sanoissa, joiden ensitavu on pitkä ja sanoissa, joissa tavuja on kolme tai useampi: koiru, emändy.Kettunen 1960, s. 16.Leskinen 1998, s. 380. Taivutettaessa sanat taipuvat A-vartalon mukaan: koiran, emändän.Pyöli 2012, s. 14.
 Livvissä yksikön ensimmäisen persoonan pronominit ovat minä, sinä, häi,Pyöli 2012, s. 63. varsinaiskarjalassa mie, šie, hiän.Zaikov 2013, s. 121.
 Livvissä inessiivi ja elatiivi (-s) sekä adessiivi ja ablatiivi (-l) ovat keskenään synkroniset, kun varsinaiskarjalassa ne ovat säilyneet erillään (-ssA, -stA ja -llA, -ltA), mutta vastaavasti vienan adessiivi ja allatiivi ovat samanmuotoiset (-llA, livvissä allatiivi -le).Holmi & Sulkala 2006, s. 17.
 Myös verbien persoonataivutuksessa on eroja: varsinaiskarjalassa sanotaan myö mänimä, työ mänijä,Zaikov 2013, s. 152, 156. livvissä myö menimmö, työ menittö.Pyöli 2012, s. 78.
 Livvissä varsinaiskarjalan -si-päätteisiä imperfektien supistumamuotoja vastaa aina -i: hyppäi, magai.Holmi & Sulkala 2006, s. 21.
 Livvissä on erityinen refleksiiviparadigma, josta vienalaismurteissa on enää vain joitakin jäänteitä ja jota ei sen vuoksi otettu mukaan vienan kielioppiin.Holmi & Sulkala 2006, s. 18.
 Vienalle tyystin vieras on livvin erityinen konditionaalin perfekti (soannus ’olisi saanut’, andanuzin ’olisin antanut’).Nevalainen & Sihvo 1998, s. 381.
 Soinniton postalveolaarinen frikatiivi [ʃ] ei esiinny livvissä läheskään yhtä usein kuin vienassa, vaan sen tilalla on tavallisesti [s]. Livvissä sanotaan esimerkiksi sulgu, särgi, ruskei, vienassa šulka, šärki, ruškie.Kettunen 1960, s. 8, 3–5.Zaikov 2013, s. 37.

Historia
Kielihistoriallisesti livvi pohjautuu vepsäläiseen kielimuotoon, joka on sittemmin karjalaistunut substraatti-ilmiön myötä. Toisin sanoen vepsäläisten alkujaan asuttamalle Aunuksen kannakselle saapui karjalaisia, joiden puhetapaa he alkoivat tavoitella.Itkonen 1971, s. 179.

Vepsän pohjalla puolestaan on muinaisvepsän kielimuoto, joka on nykyisen varsinaiskarjalan tavoin saanut alkunsa myöhäiskantasuomen itäisestä haaraumasta.Nevalainen & Sihvo 1998, s. 354. Yleisen teorian mukaan kielimuodon puhujat ovat siirtyneet myöhäiskantasuomen keskuksesta saamelaisten alueille Suomenlahden pohjukkaan ja Laatokan etelä- ja länsirannoille ja muodostaneet näin viimeistään ajanlaskun alun tienoilla itäkantasuomalaisen alkuväestön. Toisen teorian mukaan levikkiä olisi ollut paljon idemmässäkin: Kalevi Wiik on esittänyt, että Äänisen itäpuolisella varhaiskargopolin kulttuurilla olisi ollut esivepsäläinen kielimuoto, jonka perusta oli itäkantasuomalainen. Edelleen Wiikin mukaan kulttuurin kehittyessä myöhäiskargopolilaiseksi sen itäkantasuomalainen pohja sai vaikutteita permiläisistä ja volgalaisista kielistä, ja 500-luvun jälkeen myöhäiskargopolin laajentuva alue saavutti Äänisen länsiseudut, kunnes vuosituhannen loppupuolella slaavilaisekspansio puolestaan tavoitti esivepsäläisen kulttuurin.Saressalo 2005, s. 11. D. V. Bubrihin mukaan varsinainen vepsäläisten heimo sai alkunsa noin 800-luvulla Laatokan kaakkoisrannikolla ja laajeni Valkeajärvelle, Ääniselle ja Aunuksen kannakselle.Saressalo 2005, s. 29. Myös Heikki Leskinen esittää, että muinaisvepsäläinen heimo syntyi, kun varjagit, eli viikingit, ja slaavit yhyttivät Laatokan kaakkois- ja etelärannikon itäkantasuomalaiset asukkaat.Nevalainen & Sihvo 1998, s. 355.

Laatokan länsirannikolle puolestaan syntyi 800-luvulla niin kutsuttu Muinais-Karjalan alue ja muinaiskarjalainen kielimuoto, kun länsisuomalainen muuttoliike saavutti itäkantasuomalaisen alueen ja heimot sulautuivat yhteen. Jo 1000-luvun alussa Muinais-Karjala oli kehittynyt vauraaksi kauppa-alueeksi, jolla oli yhteyksiä sekä itään että länteen. Mahdollisesti 1200-luvun puolivälin jälkeen Muinais-Karjalasta alkoi muuttoliike Aunuksen kannakselle, jossa muinaiskarjalaiset kohtasivat kannakselle aiemmin levinneet vepsäläiset. Sukukielten vuorovaikutuksesta saivat alkunsa livvin ja lyydin kielimuodot. Livvin tapauksessa karjalasta tuli kielimuodon hallitseva osapuoli, kun taas lyydi on puolittain vepsää, puolittain karjalaa.Nevalainen & Sihvo 1998 s. 355–357. Äänisvepsäläisten, lyydiläisten sekä livviköiden endonyymit pohjautuvat kaikki samaan venäläiseen ’ihmisiä’ merkitsevään sanaan ljudi, mikä osaltaan kertoo asutus- ja kielihistoriallisista yhteyksistä.Kettunen 1960, s. 25. Livvin puhuma-alueella käsitteet karjalaine ja karjalan kieli on omaksuttu vasta myöhään, sikäli kuin niitä ylipäänsä on käytetty.Virtaranta 1995b, s. 345.

 Normitus ja kirjakieli 
Livviä on tiettävästi kirjoitettu ensimmäisen kerran vuonna 1786, jolloin valmistui Katariina II:n tilaama sanakirja, jonka oli tarkoitus kattaa kaikki maailman kielet. Sanakirja sisälsi 273 sanan käännökset sekä numeraalit 1–10, 100 ja 1 000. Varsinaiskarjala ja Aunuksen kielimuoto oli eritelty omiksi kielikseen. Myös 1800-luvulla monet uskonnolliset tekstit käännettiin erikseen karjalaksi ja ”aunukseksi”.Anttikoski 2003, s. 5.

Neuvosto-Karjalassa yhteistä, normitettua karjalan kirjakieltä alettiin valmistella vuonna 1936. Seuraavana vuonna karjalasta tehtiin kolmas virallinen kieli suomen ja venäjän rinnalle, ja 1938 suomi poistettiin perustuslaista kokonaan. Karjalan kielen normatiivisen kieliopin laatimisen sai tehtäväkseen D. V. Bubrih, joka jo aiemmin oli laatinut kieliopin tverinkarjalalle. Tuloksena oli eri murteiden välinen kompromissi, joka pohjasi vahvasti varsinaiskarjalan etelämurteisiin ja josta oli jätetty pois kaikki livville ominaiset äännepiirteet.

Pyrkimys livvin normittamiseksi käynnistyi 1990-luvun alussa, jolloin ilmestyi ensimmäinen livvin aapinen ja jolloin Petroskoissa alettiin julkaista karjalankielistä Oma Mua -viikkolehteä. Lehti jakautui myöhemmin livvinkieliseksi Oma Mua -lehdeksi ja vienankarjalaiseksi Vienan Karjala -lehdeksi, jotka kummatkin tahollaan osallistuivat merkittävästi karjalan kielen kehitykseen standardoimalla murteita ja kehittämällä niille sanastoa.Haurinen & Sulkala 2006, s. 98. Vuonna 2014 lehdet yhdistettiin uudelleen Omaksi Muaksi siten, että uusi lehti sisältää kirjoituksia sekä livviksi että vienaksi.

Vuonna 1998 Karjalan tasavallassa perustettiin kielilautakunta, jonka tehtävänä on kehittää karjalan ja vepsän kielten sanastoa ja oikeinkirjoitusta.

Vuonna 2012 ilmestyi Raija Pyölin kirjoittama Livvinkarjalan kielioppi, joka perustuu Ljudmila Markianovan aiempaan kielioppiin.

 Kirjaimisto 
Livviä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Kirjaimistoon kuuluvat Aa, Bb, Cc, Čč, Dd, Ee, Ff, Gg, Hh, Ii, Jj, Kk, Ll, Mm, Nn, Oo, Pp, Rr, Ss, Šš, Zz, Žž, Tt, Uu, Vv, Yy, Ää, Öö. Liudennus merkitään heittomerkillä ’.Pyöli 2012, s. 10. Vuoteen 2007 kirjaimistoon kuului ü-kirjain, jonka kielilautakunta suositteli korvattavan y:llä.

 Muoto-oppi 
Muiden itämerensuomalaisten ja edelleen uralilaisten kielten tavoin livvi on luonteeltaan agglutinatiivinen, eli sanat taipuvat ja saavat erilaisia päätteitä. Sanajärjestys on melko vapaa, mutta väitelauseessa subjekti tulee ennen predikaattia.Pyöli 2012, s. 175.

 Persoonapronominit 
Livvin persoonajärjestelmään sisältyvät seuraavat pronominit:Pyöli 2012, s. 64.

   nominatiivi
   genetiivi   y. 1. p.
   minä
   minun   y. 2. p.
   sinä
   sinun   y. 3. p.
   häi
   hänen   m. 1. p.
   myö
   meijän   m. 2. p.
   työ
   teijän   m. 3. p.
   hyö
   heijän

 Nominit 
Livvin nominit taipuvat sijamuodoissa ja luvussa. Nomineilla on joko vain vokaalivartalo tai sekä vokaali- että konsonanttivartalo. Yksivartaloisia ovat sanat, jotka päättyvät pitkään vokaaliin, diftongiin tai muuhun lyhyeen vokaaliin kuin e:hen.Pyöli 2012, s. 22–24.
 Sijamuodot 
Pyölin kieliopissa mainittujen 16 sijamuodon lisäksi livvissä esiintyvät terminatiivi -ssAh sekä approksimatiivi -lluo.Holmi & Sulkala 2006, s. 17–18.Haurinen & Sulkala 2006, s. 37. Alla on lueteltu livvissä esiintyvät sijat siten, että esimerkkinä on käytetty yksivartaloista sanaa kala (kala-) ja kaksivartaloista sanaa veneh (veneh-, venehe-).


   Yksivartaloiset
   Kaksivartaloiset   yksikkö
   monikko
   yksikkö
   monikko   nominatiivi
   kala
   kalat
   veneh
   venehet   genetiivi
   kalan
   kaloin
   venehen
   venehien   akkusatiivi
   kalan, kala
   –, kalat
   venehen, veneh
   –, venehet   partitiivi
   kalua
   kaloi
   venehty
   venehii   essiivi
   kalannu
   kaloinnu
   venehenny
   venehinny   translatiivi
   kalakse
   kaloikse
   venehekse
   venehikse   inessiivi
   kalas
   kalois
   venehes
   venehis   elatiivi
   kalas(päi)
   kalois(päi)
   venehes(päi)
   venehis(päi)   illatiivi
   kalah
   kaloih
   veneheh
   venehih   adessiivi
   kalal
   kaloil
   venehel
   venehil   ablatiivi
   kalal(päi)
   kaloil(päi)
   venehel(päi)
   venehil(päi)   allatiivi
   kalale
   kaloile
   venehele
   venehile   abessiivi
   kalattah
   kaloittah
   venehettäh
   venehittäh   komitatiivi
   kalanke
   kaloinke
   venehenke
   venehienke   instruktiivi
   –
   kaloin
   –
   venehin   prolatiivi
   kalači
   kaloiči
   veneheči
   venehiči   terminatiivi
   kalassah
   kaloissah
   venehessäh
   venehissäh   approksimatiivi
   kalalluo
   kaloilluo
   venehelluo
   venehilluo

 Verbit 
Livvin verbin pääluokat ovat aktiivi ja passiivi. Verbeillä on joko vokaali- tai sekä vokaali- että konsonanttivartalo ja ne taipuvat luvussa, persoonassa ja tempuksessa. Aikamuotoja ovat preesens (kandau ’kantaa’), imperfekti (kandoi ’kantoi’), perfekti (on kandannuh ’on kantanut’) ja pluskvamperfekti (oli kandannuh ’oli kantanut’). Livvin tapaluokat ovat indikatiivi, konditionaali, potentiaali ja imperatiivi.Pyöli 2012.

 Persoona- ja aikamuodot 

Oheiseen taulukkoon on taivutettu verbi syvvä ’syödä’ eri persoona- ja aikamuodoissa. Aktiivilauseessa monikon kolmannen persoonan verbimuoto on samanmuotoinen kuin passiivi: hyö syötih ’he söivät’; syötih ’syötiin’.Pyöli 2012, s. 72.


   preesens
   imperfekti
   perfekti
   pluskvamperfekti   y. 1. p.
   syön
   söin
   olen syönnyh
   olin syönnyh   y. 2. p.
   syöt
   söit
   olet syönnyh
   olit syönnyh   y. 3. p.
   syöy
   söi
   on syönnyh
   oli syönnyh   m. 1. p.
   syömmö
   söimmö
   olemmo syönnyh
   olimmo syönnyh   m. 2. p.
   syöttö
   söittö
   oletto syönnyh
   olitto syönnyh   m. 3. p.
   syvväh
   syötih
   on syödy
   oldih syödy

 Refleksiivitaivutus 
Refleksiiviverbit ovat verbejä, jotka ilmaisevat toiminnan kohdistuvan lauseen subjektiin. Livvissä refleksiiviverbin infinitiivin tunnus on -kseh.Pyöli, 2012 s. 114.

Preesensin refleksiivitaivutus sanasta pestäkseh ’peseytyä’:

   yksikkö
   monikko   1. p.
   pezemmös
   pezemmökseh   2. p.
   pezettös
   pezettökseh   3. p.
   pezehes
   pestähes

 Äänneoppi 
 Yleiset prosodiset piirteet 
Livvissä sanan pääpaino on aina sanan ensimmäisellä tavulla.Pyöli 2012, s. 20. Tavut voivat olla lyhyitä (CV) tai pitkiä (VC, CVC, CVV, CVVV). Äänteistä on erotettavissa kaksi kvantiteettia eli pituutta, lyhyt ja pitkä.Pyöli 2012, s. 11, 16.
Vokaalit ja vokaalisointu 
Livvin vokaalijärjestelmään kuuluvat yksittäisvokaalisina aineksina takavokaalit /ɑ o u/ ja etuvokaalit /e i y æ ø/.Pyöli 2012, s. 11.


   Etuvokaalit
   Takavokaalit   laveat
   pyöreät
   laveat
   väljät   Suppeat
   i
   y

   u   Puolisuppeat
   e
   ø

   o   Väljät
   æ

   ɑ


Vokaaleista vain /i u y/ voivat esiintyä pitkinä, sillä muut pitkät vokaaliäänteet ovat diftongiutuneet. Poikkeuksen muodostavat uudehkot lainasanat, joissa pitkinä voivat esiintyä myös /ɑ e o/. Diftongiutumisen seurauksena livvissä onkin moniääntiöitä viljalti enemmän kuin esimerkiksi suomen yleiskielessä: väljenevät diftongit ovat ua, iä, uo, yö, ie ja suppenevat ai, au, äy, oi, ou, öy, ui, eu, ey, äi, iu, iy, öi, yi, ei, kun taas triftongeja ovat uau, iäy, uou, yöy, ieu, iey.Pyöli 2012, s. 11–12.

Pääsääntöisesti livvinkarjalassa vallitsee vokaalisointu, eli yhdessä sanassa voi olla vain joko etu- tai takavokaaleja. Etuvokaaleja ovat /y æ ø/, takavokaaleja /u ɑ o/. Muutoin etuvokaaliset /i/ ja /e/ ovat astevaihtelun suhteen neutraaleja. Poikkeuksen vokaalisointuun muodostavat sanat, joissa on liitepartikkeli -häi, -bo, -go tai elatiivin tai ablatiivin sijapääte -späi, -lpäi. Partikkelit eivät mukaudu sanan vokaalisointuun, eivätkä ne muuta etistä sanaa takaiseksi eikä päinvastoin.Pyöli 2012, s. 13.

 Konsonantit 
Suomesta ja virosta poiketen livvin konsonantistoon kuuluvat /s/:n lisäksi sibilantit /z ʃ ʒ/ sekä affrikaatat /t͡ʃ d͡ʒ/, jotka ovat syntyneet venäjän vaikutuksesta.Sarhimaa 1995, s. 212. Kuten yleensäkin karjalassa ja myös vepsässä, livvin /h/ on tavallisesti soinniton ja lujahälyinen.Kettunen 1960, s. 5.


   bilabiaalit
   labiodentaalit
   alveolaarit
   palato-alveolaarit
   palataalit
   velaarit   klusiilit
   p b

   t d

   k g
      affrikaatat



   t͡ʃ d͡ʒ

      frikatiivit

   f
   s z
   ʃ ʒ

   h   nasaalit
   m

   n

        lateraalit


   l


      tremulantit


   r


      puolivokaalit

   v

   j



Venäjän tavoin useimmilla konsonanteilla on myös liudentunut variantti, mutta useimmiten kyse on allofoniasta. Toisin sanoen liudennuksen aiheuttaa äänneympäristö: etuvokaalien edellä konsonantit liudentuvat aina, joskin liudennuksen aste vaihtelee. Erityisen vahva liudennus on silloin, kun seuraava vokaali on /e/ tai /i/. Joskus liudennus on kuitenkin fonemaattista, kuten esimerkiksi sanaparissa villu ’villa’ ja vil’l’u ’vilja’.Pyöli 2012, s. 15.

 Astevaihtelu 
Useimpien itämerensuomalaisten kielten tavoin livvissäkin esiintyy radikaalia paradigmaattista astevaihtelua eli sanansisäisten konsonanttien vaihtelua.Pyöli 2012, s. 18. Vepsäläisen substraatin vuoksi astevaihtelu on kuitenkin niukempaa kuin varsinaiskarjalassa.

Konsonanttien astevaihtelua on kahta lajia: kvantitatiivista eli määrällistä ja kvalitatiivista eli laadullista. Kvantitatiivisessa astevaihtelussa kaksoiskonsonantti lyhentyy tietyssä äänneympäristössä, kvalitatiivisessa yksittäiskonsonantti tai konsonanttiyhtymä muuttuu toiseksi.

Kvantitatiivinen astevaihtelu:
   kk : k
   liikkuo : liikun   pp : p
   loppu : loput   tt : t
   tyttö : tytöt   čč : č
   meččy : mečät   ss : s
   pussi : pusit   šš : š
   kuaššu : kuašat

Kvalitatiivinen astevaihtelu:Pyöli 2012, s. 19.
   g : v
   jogi : jovet
   ld : ll
   ildu : illat   g : j
   poigu : poijat
   lg : ll
   jälgi : jället   g : ø
   mägi : mäit
   nd : nn
   kandua : kannan   d : v
   ruado : ruavot
   rd : rr
   pardu : parrat   d : j
   aidu : aijat
   rg : rr
   kurgi : kurret   d : ø
   vediä : vien
   mb : mm
   lambi : lammet   b : v
   kylbie : kylven

 Sanasto 
Livvin uusia sanoja on saatu ja saadaan kolmella tapaa: joko muodostamalla uusia sanoja johtamalla tai yhdistämällä niitä jo olemassa olevista sanoista tai lainaamalla niitä muista kielistä.Pyöli 2012, s. 177, 186.

 Johdokset 
Johtamisessa kantasanaan, useimmiten substantiiviin tai verbiin, lisätään pääte, jolloin saadaan uusi sana. Nominikantaiset substantiivijohdokset Pyöli jakaa yleisnimiin (esim. liha + -s > lihas), paikkoihin tai niihin kuulumisiin (esim. kylä + -lAine > kyläläine), kollektiivisanoihin (esim. sieni + -žikkO > sienižikkö), deminutiiveihin (esim. suo + -hUt > suohut) ja määrää ilmaiseviin (esim. kobru + -lline > kobralline ’kourallinen’). Verbikantaiset substantiivijohdokset puolestaan ilmaisevat tekijää (esim. kazvua + -tti > kazvatti) tai tekemistä (esim. myvvä + -ndU > myöndy ’myynti’).Pyöli 2012, s. 177–179.

Sekä nomineista että verbeistä voidaan johtaa myös adjektiiveja eli laatusanoja. Adjektiiveja on neljää lajia: laatua korostavat (esim. vägi + -vU > vägevy), karitiiviset (esim. mieli + -tOi > mieletöi), laadun määrää ilmaisevat (esim. sangei + -ččAine > sangieččaine ’lihavahko’) sekä hellittelyadjektiivit (esim. čoma + -ine > čomaine).Pyöli 2012, s. 179–180.

Verbejä on mahdollista johtaa joko substantiiveista, adjektiiveista tai muista verbeistä. Pyöli erottelee kieliopissaan kaksi nominikantaista ja viisi verbikantaista verbijohdostyyppiä. Nominikantaisia verbijohdoksia ovat faktitiiviset (esim. höyhen + -dA > höyhendäy) ja translatiiviset verbit (esim. pieni + -ksi > pieneksie). Verbikantaisia johdostyyppejä puolestaan ovat momentaaniset (esim. kaččuo + -htA > kačahtua), frekventatiiviset (eččie + -ttele > ečitellä ’etsiskellä’), kontinuatiiviset (hypätä + -i > hyppie), kausatiiviset (seizuo + -ttA > seizattua) ja refleksiivis-translatiiviset verbit (esim. jagua + -vU + jagavuo ’jakaantua’).Pyöli 2012, s. 181–183.
Viimeinen luokka koostuu adverbeista, ja niitä voidaan muodostaa nomineista, verbeistä ja adverbeistä: harvu + -h > harvah ’harvoin’, muga + -lei > mugalei ’sillä tavoin’, uuzi + -ssAh > uvvessah ’uudestaan’ jne.Pyöli 2012, s. 183.

 Yhdyssanat 
Pyöli erottaa kaksi erilaista yhdyssanatyyppiä, yhdyssubstantiivit ja yhdysadjektiivit. Yhdyssubstantiiveja on seitsemää eri lajia määritesanan sijamuodon mukaan. Määritesanalle mahdollisia sijamuotoja ovat nominatiivi (havvu+meččy), genetiivi (poččin+poigu), inessiivi (linnas+eläi  ’kaupunkilainen’), illatiivi (hengih+jiändy), adessiivi (iänel+itkii) sekä harvinaisemmat elatiivi (vieros+eruoju ’kirkosta eroava’) ja allatiivi (merile+lähtii). Yhdysadjektiivissa määriteosa voi olla substantiivi, adjektiivi tai numeraali, joka on nominatiivissa tai genetiivissä: kuldukassu, hyväntahtoine, kolmekieline.Pyöli 2012, s. 184.

 Lainasanat 
Venäjän vaikutus karjalan sanastoon on ollut tuntuva.Mäkinen & Lehmusvaara 1982, s. 83. Sanoja on lainattu myös lähisukukielestä suomesta ja livvin substraattikielestä vepsästä. Vanhoja venäläisiä, livviin täysin mukautuneita lainoja ovat esimerkiksi rodu ’rotu’, pajo ’laulu’ ja pappi, uudempia klijentu ’asiakas’ ja parikmuaher ’kampaaja’. Useista sanoista elää rinnakkain sekä lainattu että omaperäinen muoto, joista esimerkkipareja ovat kirju ja kniigu ’kirja’ sekä emändy ja hoz’aiku.Pyöli 2012, s. 187–188.

Livvin vanhimmat lainasanat ovat balttilaisia (esim. heiny ’heinä’, kaglu ’kaula’, tytär), germaanisia (esim. lammas, kagru ’kaura’, hukku ’susi’) ja slaavilaisia (esim. žiäli ’sääli’, riähky ’synti’, luzikku ’lusikka’).

Viikonpäivät
Ezmäineargi, toinargi, kolmaspäivy, nelläspäivy, pätničču, suovattu, pyhäpäivy

Kuukaudet
Pakkaskuu, tuhukuu, kevätkuu, sulakuu, oraskuu, kezäkuu, heinykuu, elokuu, syvyzkuu, ligakuu, kylmykuu, talvikuu

Pääilmansuunnat
Pohjaine, päivännouzu, suvi, päivänlasku

 Näytteitä 
Ote Juhani Ahon novellin Kosteikko, kukkula, saari... (1891) livvinnöksestä Ljudmila Markianovan teoksessa Opastummo karjalakse: Lugemistu aiguzile (2006) (oikeinkirjoitusta nykyaikaistettu):
   livviksi
   suomeksi   A ku jiäzin täh. Luadizimmos taloih, suazin ičelleni viernoit ystävät emändäs, ižändäs da heijän pienis tyttölöis, kudamat nygöi ollah muarjas. Eläzin tiä heijänke, mečästelizin, kulleskelizin nenis syngis, pruazniekallizis salolois, viruttelizimmos, muaduzin tänne, kazvazin korbeh kiinni. Hyö toinah kiinnyttäs minuh enämbäl, kui muut, tahtozin olla heijän verdazennu, duumaija heijän duumii, kačella kaikkie heijän kannal da roita muanruadajakse.
   Tai jos jäisin tähän. Tekeytyisin taloksi ja saisin itselleni uskolliset ystävät emännästä, isännästä ja heidän pienistä tytöistään, jotka nyt ovat marjassa. Asuisin täällä heidän kanssaan, metsästelisin, samoilisin noita synkkiä, juhlallisia saloja, makailisin, maatuisin tänne, kasvaisin korpeen kiinni. He ehkä kiintyisivät minuun enemmän kuin muut, tahtoisin olla heidän vertaisensa, tuumia heidän tuumiaan, katsoa kaikkea heidän kannaltaan ja tulla talonpojaksi.


 Lähteet 




 Viitteet 

Kirjallisuutta
Oppikirjoja

Sanakirjoja

 Aiheesta muualla 

 15px|Incubator Aunuksenkarjalankielinen Wikisanakirja hautomossa
 Sanakirja karjala–suomi 
 Raamatun tekstejä luettavissa ja kuunneltavissa aunuksenkarjalaksi


Luokka:Karjalan kieli
Luokka:Aunus