Matti Klinge

Matti Klinge (31. elokuuta 1936 Helsinki – 5. maaliskuuta 2023) oli suomalainen historiantutkija ja professori. Hänet tunnettiin kirjallisesti tuotteliaana aate-, sivistys- ja kulttuurihistorian tutkijana sekä aktiivisena yhteiskunnallisena keskustelijana. 

Klingen tieteelliset päätyöt ovat kaksi Helsingin yliopiston historiaan liittyvää teossarjaa, neliosainen Ylioppilaskunnan historia ja kolmiosainen Helsingin yliopisto 1640–1990. Hänen omin julkaisumuotonsa olivat kuitenkin lyhyistä historiallisista esseistä koostuneet kokoelmat. Tutkijana Klinge edusti ranskalaista perinnettä, johon kuuluvat vapaamuotoinen esseistiikka ja vakiintuneiden historiallisten tulkintojen rohkea kyseenalaistaminen ja joka poikkeaa suomalaisen historiankirjoituksen saksalaistyyppistä lähdetutkimusta edustavasta valtavirrasta.

Klingellä oli näkyvä asema sekä suomalaisessa tiedeyhteisössä että kansalaisyhteiskunnassa. Julkisuudessa hän tuli tunnetuksi ”rohkeista kannanotoistaan ja tietoisen urbaanista olemuksestaan sekä poleemisesta, kansakuntaa kasvattamaan pyrkivästä asenteestaan”. Klingen julkisia päiväkirjoja ilmestyi vuosittain vuodesta 1999 lähtien.

 Elämä 

Klingen vanhemmat olivat Aune (o.s. Ignatius) ja Paul Klinge. Klingen isä Paul syntyi syntyi 1902 Pietarissa baltiansaksalaiseen  Von Klinge aatelissukuun.Paul pakeni myöhemmin  Venäjän vallankumousta Suomeen. Paul  työskenteli  pankkivirkailija Kansallis-Osake-Pankissa Viipurissa ja Helsingissä ja kohosi myöhemmin pankin ulkomaanosaston johtajaksi  ja  pankin johtokunnan jäseneksi. Klingen äiti Aune oli farmaseutti. 

Klinge toimi Helsingin yliopiston historian ruotsinkielisen professuurin viranhaltijana vuosina 1975–2001. Hän työskenteli Suomen akatemian humanistisen toimikunnan tutkijana vuosina 1968–1970 ja 1972–1975 sekä Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin vierailevana professorina Pariisissa vuosina 1970–1972 ennen valintaansa Helsingin yliopiston historian ruotsinkieliseksi professoriksi vuonna 1975. Tästä virasta Klinge jäi eläkkeelle vuonna 2001 toimittuaan 1990-luvulla joitakin vuosia myös historian laitoksen esimiehenä.

Klingen arkisto ja siihen kuuluvat yksityispäiväkirjat on talletettu Kansalliskirjastoon, mutta perhe ei ole antanut lupaa niiden käyttöön.

Klinge on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.

 Historiantutkimus 
Klinge väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1967 väitöskirjalla Kansalaismielen synty. Hän toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historiantutkijana vuosina 1960–1968 ja kirjoitti Ylioppilaskunnan historian osat I–IV. Yliopistohistoria sekä kansallisuusaate kuuluvat Klingen uran keskeisiin tutkimuskohteisiin, ja hän palasi samoihin aiheisiin muun muassa yliopistohistoriikissä Helsingin yliopisto 1917–1990 (1990).

Klinge osallistui Paasikivi-seuran perustamiseen vuonna 1958. Vuosina 1985–1986 Klinge kokosi ja toimitti yhdessä professori Yrjö Blomstedtin kanssa presidentti J. K. Paasikiven päiväkirjat vuosilta 1944–1956 julkaistaviksi kahtena niteenä.

Historioitsijana Klinge tunnetaan kenties parhaiten suurelle yleisölle tarkoitetuista yleisesityksistä. Niitä ovat muun muassa seitsemälletoista kielelle käännetty Katsaus Suomen historiaan (1977), Suomen valtiollista symboliikkaa tarkasteleva Suomen sinivalkoiset värit (1981) sekä Itämeren alueen historiaa luotaavat Muinaisuutemme merivallat (1983) ja Itämeren maailma (1994). Klingen teokset ovat saaneet useita palkintoja, kuten tiedonjulkistamispalkinnon 1976 ja Tieto-Finlandian kunniamaininnan 1991 kirjasta Kuningatar Kristiina. Aikansa eurooppalainen (julkaistu vuonna 1990 yhdessä Maria-Liisa Nevalan, Laura Kolben ja Päivi Setälän kanssa). Hänen huomattavimpiin töihinsä sisältyy kymmenosaisen Suomen kansallisbiografian päätoimittaminen.

 Kulttuurivaikuttaja 
Klinge tunnettiin aktiivisena ja näkyvänä kulttuurikeskustelijana. Hän julkaisi vuodesta 1999 lähtien päiväkirjasarjaa, joka saavutti huomiota. Hän toimi myös Suomen Tiedeseuran puheenjohtajana sekä presidentin neuvonantajana kunniamerkki- ja arvonimiasioissa.

Kritiikkiä
Uutta näkökulmaa Klingeen tuo Kansalliskirjaston ylikirjastonhoitajana toimineen Kai Ekholmin kirja Mies jolla on Matti Klingen kasvot. Kirjassa esittävät Ekholmin lisäksi näkemyksiään Klingestä monet tämän tunteneet. Jyrki Vesikansa muistuttaa, että Klinge koki monia tappioita pyrkiessään muun muassa yliopiston rehtorin ja kanslerin virkoihin. Häntä ei valittu Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi eikä akateemikoksi. Vesikansan mukaan Klinge kompensoi julkisuuskuvallaan kokemiaan tappioita. Hänellä ei ollut akateemista perhetaustaa, mutta samastumalla eliittiin hän rakensi itseluottamusta.Lea Toivola, Myyttien murtaja kivettyi jankkaajaksi. Kanava 1/2025, s.  68–69 Myös H. K. Riikonen ottaa esille Klingen tavan rakentaa julkisuuskuvaansa tuomalla itseään esille omaelämäkerrallisten tekstien ja esiintymisten kautta: "Suomessa ja yleismaailmallisestikin katsoen Klinge on tämän itsensä esittelyn julkisena hahmona vienyt erityisen pitkälle."Hannu Niklander, Elävä kokonaistaideteos. Kanava 1/2025, s.  69–70

Ekholmin kirjassa tutkijat esittävät, ettei Klingellä ollut teoreettista sivistystä. Klinge teki arkistotyön sijasta mieluummin tilaustöitä, joilla sai julkisuutta. Hän turvautui toisen käden tulkintoihin ja hylkäsi viitteiden käytön. Kun hän ei saanut tieteellistä tunnustusta, hän vähätteli toisia historioitsijoita. Hänen jälkimainettaan rasittaa Vladimir Putinin puolustaminen. Hänen työtään kannustavana opettajana ja Kansallisbiografian päätoimittajana kuitenkin arvostetaan.

 Poliittisia näkemyksiä 
Klinge oli Mauno Koiviston valitsijamiehenä vuosien 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa.

1970-luvulla oikeistoprofessorit pitivät Klingeä epäilyttävänä, Urho Kekkosen hännystelijänä tai jopa kommunistina. Vuonna 2014 julkaistussa päiväkirjassaan Klinge totesi Krimin siirtämisen vuonna 1954 Venäjän federaatiosta Ukrainan neuvostotasavaltaan olleen Venäjän kannalta virhe.https://www.is.fi/kotimaa/art-2000000845246.html Helsingin Sanomien toimittaja Jukka Rislakin mukaan Klingen mielestä Latvia ei ollut Neuvostoliiton miehittämä.

Luottamustehtäviä ja tunnustuksia

Klinge toimi lukuisissa luottamustehtävissä suomalaisessa tiede- ja historiamaailmassa. Tieteellisistä ansioistaan hän sai Suomen Leijonan ja Suomen Valkoisen Ruusun ritarikuntien 1. luokan komentajamerkit, useita korkeita ulkomaisia kunniamerkkejä sekä kaksi kunniatohtoriutta. Hänelle myönnettiin lukuisia tieteellisiä palkintoja. 

Helsingin yliopisto on vuodesta 1996 jakanut vuosittaista Matti Klinge -stipendiä. Stipendi on väitöskirjan tekijälle suunnattu vuoden mittainen tutkimusapuraha. Väitöskirjan tulee käsitellä joko Helsingin yliopiston asemaa, historiaa tai yhteiskunnallista merkitystä tai yleisesti yliopistoja tai yliopistokysymystä.

Klinge toimi Eteläsuomalaisen osakunnan kuraattorina ja inspehtorina. 

 Luottamustehtäviä 
 Tieteellisen kirjallisuuden käännöslautakunnan jäsen vuodesta 1963, puheenjohtaja 1984–1989 
 Valvojan toimituskunnan jäsen 1963–1968 
 Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikuntien hallituksen jäsen 1978–1992 
 Niilo Helanderin säätiön hallituksen jäsen 1978– 
 Kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisen neuvottelukunnan jäsen vuodesta 1978, puheenjohtaja 1989–2001 
 Valtion arvonimilautakunnan jäsen 1982–2006, varapuheenjohtaja 2000-2006 
 Mika Waltari -muistomerkkivaltuuskunnan puheenjohtaja 1982–1985 
 Suomen Valtiokalenterin toimituskunnan jäsen 1985–, puheenjohtaja 1996-2010 
 Suomen Ranskan-instituutin säätiön hallituksen puheenjohtaja 1985–1993 
 Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston hallituksen jäsen 1987–1998 
 Helsingin kaupungin historialautakunnan puheenjohtaja vuodesta 1990
 Suomen 1700-luvun tutkimuksen seuran puheenjohtaja 2001–2003
 Marcel Proustin ystävien puheenjohtaja 2001–2008, kunniapuheenjohtaja 2017 
 Suomen Tiedeseuran puheenjohtaja 2004–2007
 Suomen Tiedeakatemiain valtuuskunnan puheenjohtaja 2005–2006

 Palkintoja 
 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1976
 Eesti Üliopilaste Seltsin palkinto 1986
 Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston palkinto 1986
 Lauri Jäntin säätiön palkinto 1988 (osuudesta Helsingin yliopiston historia -sarjan kirjoitustyössä)
 Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 1989
 Helsingin yliopiston J. V. Snellman -palkinto, 1990
 Tieto-Finlandian kunniamaininta 1991 (teoksesta Kuningatar Kristiina – aikansa eurooppalainen)
 Urho Kekkonen -tunnustuspalkinto 1996 
 Svenska Litteratursällskapetin Forskning och vitterhet –mitali, 1998
 Sanomalehdistön kunniamitali, 1999
 Helsingin kaupungin tiedepalkinto 2000 
 Suomen Tiedeseuran E. J. Nyström -palkinto, 2000
 Suomen Kulttuurirahaston mitali, 2003
 Svenska Litteratursällskapetin palkinto, 2005
 Tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinto 2007

 Arvonimiä ja kunniamerkkejä  
 filosofian kunniatohtori, Uppsalan yliopisto, 1989
 filosofian kunniatohtori, Greifswaldin yliopisto, 2006
 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan komentaja, 2008
 Suomen Leijonan ritarikunnan 1. luokan komentaja, 1990
 Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajiston merkki purppuranauhassa, 2001
 Ruotsin Pohjantähti-ritarikunnan komentaja
 Ranskan Kunnialegioonan ritari, 1996; upseeri 2015
 Venäjän Ystävyyden kunniamerkki, 2013

 Tuotanto 

 Itsenäiset historiateokset 

 Ylioppilaskunnan historia I–IV (WSOY 1967–1968, laajennettu versio HYY ja Gaudeamus 1978)




 Blick på Finlands historia (suom. Otava 1977) 





 Otavan suuri maailmanhistoria XIV. Porvariston nousu (Otava 1985)

























 Muiden kanssa kirjoitetut historiateokset
 Ylioppilaslehti (Maunu Harmon kanssa, Gaudeamus 1983)

 Helsingin yliopisto 1640–1990, osa I. Kuninkaallinen Turun akatemia 1640–1808 (Rainer Knapasin, Anto Leikolan ja John Strömbergin kanssa, Otava 1987)
 Helsingin yliopisto 1640–1990, osa II. Keisarillinen Aleksanterin Yliopisto 1808–1917 (Rainer Knapasin, Anto Leikolan ja John Strömbergin kanssa, Valtion painatuskeskus 1989)
 Helsingin yliopisto 1640–1990, osa III. Helsingin yliopisto 1917–1990 (Rainer Knapasin, Anto Leikolan ja John Strömbergin kanssa, Otava 1990)




 Päiväkirjat
























 Muistelmat 







 Toimitteita 

 Suomen valtiokalenteri. 1995–2010. Helsingin yliopisto. 

 Lähteet 

 Aiheesta muualla






 Matti Klingen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
 Ekholm, Kai,  Mies jolla oli Matti Klingen kasvot. Otava. Helsinki 2024. 

Luokka:Helsingin yliopiston professorit
Luokka:Helsingin yliopiston ruotsinkieliset professorit
Luokka:Suomalaiset historioitsijat
Luokka:Suomalaiset professorit
Luokka:Suomalaiset tietokirjailijat
Luokka:Vuonna 1936 syntyneet
Luokka:Vuonna 2023 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit