Taiji

Taiji (lausutaan [tʰaitɕi]), kiinaksi taijiquan (太极拳, Wade-Giles: t'ai4 chi2 ch'üan2) on perinteinen kiinalainen taistelutaito. Nykyisin laji tunnetaan terveyttä edistävänä liikuntana, jossa pyritään käyttämään kehoa kokonaisvaltaisesti ja liikkeen avulla rentouttamaan keho ja mieli. Tyypillisesti taiji-harrastus aloitetaan hitailla ja pehmeillä harjoituksilla, jotka sopivat kaikenikäisille ja -kuntoisille. Pidemmälle edenneille opetetaan yleensä myös nopeita sarjoja sekä vaihdellen asesarjoja, pariharjoituksia ja itsepuolustussovellutuksia.

Taijilla ei ole kytköksiä uskontoon toisin kuin esimerkiksi qigongilla ja joogalla, vaan historiallisesti kyse on nimenomaan taistelutaidosta ja nykyisin liikunnasta.

 Historiaa 

pienoiskuva|Ryhmä taijiquanin harjoittelijoita
Legendan mukaan taijiquanin perusharjoitukset kehitti Hubein maakunnassa Wudang-vuorella 1300-luvulla asunut taolainen pyhimys Zhang Sanfeng (張三豐) . Toinen myyttinen taijiquanin oppi-isä oli Wang Zongyue (王宗岳), joka eli 1500-luvulla.  Historiallisen aineiston valossa taijiquanin syntyvaiheet sijoittuvat Henanin maakuntaan Chenjiakou-nimiseen kylään, jossa 1600-luvulla Chen-suku harjoitteli nyrkkeilytyyliään.  Monet pitävätkin Chen Wangtingiä (陳王廷) (1580–1660 tai 1600–1680) taijiquanin varsinaisena kehittäjänä.  Chen-suvun nyrkkeilytyylin varhaisimpien muotojen sanotaan olleen lähellä Shaolin-luostarissa kehitettyjä nyrkkeilytyylejä.  Shaolin-luostari ja Chen-kylä ovat melko lähellä toisiaan, joten yhteys on varsin todennäköinen.  Pitkään taijiquan oli vain harvojen tuntema taistelutaito ja Chen-suku opetti taitoaan vain perheenjäsenille.

1800-luvulla tiettävästi ensimmäinen Chen-suvun ulkopuolinen, joka oppi taidon oli Yang Luchan 楊露禅 (1799–1872). Hän tuli tunnetuksi taitavana nyrkkeilymestarina ja hänet kutsuttiin keisarin hoviin opettamaan keisarin henkivartijoita. Yang opetti taitonsa pojilleen, joista toinen, Yang Jianhou (楊健候) (1839–1917) välitti taidot edelleen omalle pojalleen Yang Chengfulle (楊澄甫) (1883–1936).

1900-luvun alusta taijiquania on opetettu avoimemmin. Tällöin lajia levittivät laajemmalle muun muassa Yang-suku ja erityisesti Yang Chengfu. Hän opetti Pohjois- ja Etelä-Kiinassa, ja monet hänen oppilaansa jatkoivat hänen opetustyötään.  Heistä arvostetuimpia olivat Chen Weiming, Dong Yingjie (Tung Ying Chieh), Fu Zhongwen, hänen vanhin poikansa Yang Zhen Ming (Yang Shou Chung) sekä Zheng Manqing (Cheng Manching).

Parin viime vuosisadan aikana taijiquanista on kehitetty monia eri tyylisuuntia ja variaatioita. Tunnetuimmat tyylisuunnat ovat yang-, wu-, chen-, chen- ja wu/hao-tyylit. Opetus on perinteisesti ollut eri sukujen yksinoikeus, ja taito on välitetty isältä pojalle sukupolvesta toiseen.

Ajan muuttuessa ja opettajien erilaisten taipumusten ja kiinnostusten johdosta taijista on kehittynyt moniulotteinen laji, jota harjoitellaan eri syistä ja eri tavoin. Taijista on kehitetty lyhennettyjä ja yksinkertaistettuja liikesarjoja, kuten kahdeksan, 24 ja 40 liikkeen sarjat, terveyden ylläpitämiseen ja kilpavoimistelutyyppiseksi urheiluksi.

Taiji liitettiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon vuonna 2020.

Taijin 10 periaatetta
Taijiquanin 10 periaatetta Chen Weimingin muistiinmerkitseminä ovat Yang Chengfun mukaan 
 Etsitään hiljaisuutta liikkeestä
 Täyden ja tyhjän, suljetun ja avoimen (esim. lihasten jännityksen ja rentouden) tunteminen
 Mielen ja kehon liikkeet heijastavat toisiaan
 Käytetään mielenvoimaa kehonvoiman sijasta
 Liike on harjoituksessa jatkuvaa ja hidasta
 Rinnan pitäminen sisässä ja selän pitäminen suorassa
 Pään pitäminen luonnollisella tavalla pystyssä
 Hartioiden pitäminen rentoina
 Lantion pitäminen rentona
 Ylä- ja alavartalon liikkeet ovat keskenään tasapainossa.Klemola 1989, s. 37–41
Taijiquanin harjoittelijan tulisi pohtia näiden periaatteiden merkitystä ja harjoitella säännöllisesti. Taijiquanissa harjoittelun tulee olla rauhallista, eikä fyysisesti raskasta, kuten fyysisiä harjoittelua painottavissa ulkoisissa koulukunnissa, joissa harjoittelun periaate on voimankäyttö (muun muassa hypyt, lyönnit). Liike tulisi yhdistää tyyneyteen.Klemola 1989, s. 41 Pidemmälle edenneet taijin harrastajat voivat tehdä myös nopeita ja fyysisesti vaativampia harjoituksia sen mukaan minkälaista opetusta omassa seurassa on tarjolla. Perusperiaatteet säilyvät luonnollisesti samoina.

Harjoittelun 10 ohjetta
Taijin omaksuminen edellyttää määrätietoista ja jatkuvaa harjoittelua. Taijiharjoittelun voi aloittaa esimerkiksi kymmenen liikettä sisältävällä taijin lyhyellä muodolla, niin sanotulla Pekingin muodolla (kehitetty 1956). Liikesarja perustuu Yang-koulukunnan pitkään muotoon, ja se sisältää kaikki taiji-liikunnan lainalaisuudet.Klemola 1989, s. 63

Kun lyhyt liikesarja on opittu, harjoittelija voi siirtyä pitempiin sarjoihin. Taijiharjoittelussa tulisi noudattaa taijin kymmentä periaatetta, ja lisäksi harjoittelussa on otettava huomioon seuraavat ohjeet:
 Harjoituksen aikana tulisi välttää henkistä ja fyysistä jännitystä
 Pyritään tyhjentämään mieli harjoitukseen kuulumattomista ajatuksista
 Yhdistetään hengitys ja liike, hengitetään kevyesti nenän kautta
 Liikkeet tehdään pakottamatta ja pehmeästi
 Liikkeet tehdään kiirehtimättä ja riittävän hitaasti
 Liikkeet tehdään tarkasti harkiten
 Liikkeet tehdään pitäen tempo samana
 Liikkeet tehdään viemättä niitä ääriasentoihin, jokaisen liikkeen loppu on seuraavan liikkeen alku
 Liikeiden tulee tuntua luontevilta
 Liikkeen tulee olla keskeytymätön harjoituksen alku- ja loppuasentoa lukuun ottamatta.Klemola 1989, s. 63–66

Taijin oppimiseen kuluu koko ihmiselämä, mutta liikkeiden alustava hallinta on opittavissa noin kolmen kuukauden harjoittelulla. Noin vuoden kestänyt harjoittelu voi tuoda liikkeisiin sulavuutta, jatkuvuutta, tasapainoisuutta ja antaa tuntemuksen liikkeiden sisäisestä kokemisesta.Klemola 1989, 64

 Taijin 13 tekniikkaa 
TAIJI SHISANSHI (太极十三式)
pienoiskuva|Taiji-harjoittelijoita Shanghaissa.
BAMEN (八門) – Kahdeksan porttia
 Peng (棚) – torjunta
 Lu (履) – veto
 Ji (擠) – painaminen
 An (按) – työntö
 Cai (采) – veto alas
 Lie (裂) – halkaisu
 Zhou (肘) – kyynärpääisku
 Kao (靠) – olkapääisku

WUBU (五步) – 5 askelta
 Jinbu (進步) – eteenpäin
 Tuibu (退步) – taaksepäin
 Youpan (右盼) – (katso) oikealle
 Zuogu (左顧) – (huomio) vasemmalle
 Zhongding (中定) – keskitetty tasapaino

 Tunnetuimmat tyylisuunnat 
 CHEN (陳)
Chen-suvun taijiquan on vanhin tyylisuunta. Sen pohjalta ovat kehittyneet kaikki muut tyylit. 1900-luvun tunnetuimpia Chen-suvun taiji-opettajia oli Chen Fake (1887–1957), joka opetti pitkään Pekingissä. Hän kehitti niin sanotun uuden tyylin (xin jia).

 YANG (杨)
Yang Luchan (1799–1872) oli ensimmäinen Chen-suvun ulkopuolinen, joka oppi Chen-suvun taijiquania. Hän välitti perinteen omille pojilleen, ja näin Yang-suku kehitti vähitellen omat harjoitusmuotonsa ja opetusmetodinsa. Yang Luchanin pojanpoika Yang Chengfu opetti laajasti eri puolilla Kiinaa, ja hänen tyylinsä on noussut maailmalla kaikkein tunnetuimmaksi.

 WU (吳)
Wu Jianquan (1870–1942) oppi taitonsa isältään, joka oli Yang Luchanin oppilas. Wu-suvun opettajat kehittivät vähitellen myös omat harjoitusmuotonsa, jotka levisivät laajasti muun muassa Hongkongiin.  Wu-tyyli on maailmalla toiseksi laajimmalle levinnein taiji-tyylisuunta.

 WU/HAO (武/郝)
Wu Yuxiang (1812–1880) oppi taijiquania Yang Luchanilta ja opetti sitä veljenpojalleen Li Yiyulle (1883–1892), joka taas opetti Hao Weizheniä (1849–1920).  Tästä opetuslinjasta kehittyi tyylisuunta, jota kutsutaan wu-tyyliksi tai wu/hao- tai hao-tyyliksi. Tyylisuunta on viidestä päätyylistä harvinaisin, ja nimensä takia se usein sekoitetaan Wu Jianquanin kehittämään wu-tyyliin, joka on levinnyt maailmalla paljon laajemmalle.

 SUN (孫)
Sun Lutang (1861–1932) oli jo arvostettu xingyiquan- ja baguazhang-nyrkkeilijä, kun hän alkoi opiskella taijiquania Hao Weizhenin ohjauksessa. Hän kehitti oman tyylisuuanan, joka on näistä viidestä päätyylistä nuorin.

 Muita tyylisuuntia ja muunnelmia 
 Zhaobao (Zhaobao-kylässä kehitetty tyyli)
Zhaobao-kylä sijaitsee Chenjiagou-kylän lähellä, joten Zhaobao- ja Chen-tyylit ovat kehittyneet rinnakkain.

 Wudang (Wudang-vuorella kehitetty tyyli)
Wudangshan on tunnettu taolainen pyhä vuori.  Tyylisuunnan väitetään periytyvän 1300-luvulla eläneestä Zhang Sanfengistä. Tyylisuunnan historiallisuus on kyseenalaista.

 Zhengmanqing (yang-tyylin muunnelma)
Zheng Manqing (1901–1975) kehitti Taiwanissa yang-tyylistä lyhennetyn 37 liikkeen sarjan.  Hän tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa 1960- ja 1970-luvuilla, ja hänen liikesarjansa onkin siellä kaikkein yleisin ja opetetuin.

 Wudang (Practical taichichuan, wu-tyylin muunnelma)
Cheng Tinhung (1930–2005) oppi wu-tyylin taijia Hongkongissa ja muokkasi siitä oman tyylisuuntansa, jota hän kutsui wudang-taijiquaniksi. Tyyliä alettiin Hongkongissa kutsua myös nimellä Practical Taichichuan, ja maailmalla tyylisuunta onkin tullut tunnetuksi juuri tällä nimellä. Practical Taichichuan on Euroopassa yksi levinneimpiä taiji-tyylejä.

 Standardoitu taijiquan
Taijiquan- ja wushuasiantuntijat ovat kehittäneet standardoituja taijiquan-liikesarjoja Kiinassa 1950-luvun puolivälistä alkaen. Tunnetuimmat niistä ovat 24 liikkeen taijiquan, yang-tyylin 88 liikkeen taijiquan, 48 liikkeen taijiquan sekä 32 liikkeen taijijian (taijimiekka). Kiinan Wushu-tutkimuslaitos (中国武术研究院) julkaisi vuonna 1989 neljä standardisoitua taijiquan -liikesarjaa: chen 56-, yang 40-, wu- ja sun -liikesarjat. Kaikki standardoidut liikesarjat ovat levinneet Kiinasta ympäri maailmaa.

Taijiquanista on myös kehitetty wushu-kilpailulaji. Kiinassa kilpailu on aloitettu jo 1950-luvulla vuosittaisissa kansallisissa wushu-mestaruuskisoissa. Vuonna 1990 taijiquan otettiin ensimmäistä kertaa mukaan kilpailulajiksi Aasian olympialaisiin. Siitä lähtien Kansainvälinen Wushu-liitto (IWUF) on järjestänyt MM-kisoja joka toinen vuosi. Pakolliset liikesarjat MM- ja EM-kisoissa olivat 42 liikkeen taijiquan- ja 42 liikkeen taijijian -liikesarjat. Vuonna 2003 IWUF julkaisi uudet kilpailusäännöt. Nykyään taijiquan- ja taijijian- liikesarjat ovat MM- ja EM-kilpailuissa vapaamuotoisia, jolloin kilpailijat kehittävät itse omat kilpailurutiininsa sääntöjen määrittelemissä rajoissa.

 Taijiquan Suomessa 
Ensimmäiset taiji-kurssit järjestettiin Suomessa satunnaisesti jo 1970-luvulla. Taijin opetus- ja harrastustoiminta alkoi vakiintua kuitenkin vasta 1980-luvulla muun muassa Helsingissä, Tampereella ja Turussa. Nykyisin kursseja ja harjoitteluryhmiä on jo laajasti eri puolilla Suomea.

Katso myös
 Dantian
 Perinteinen kiinalainen lääketiede
 Qi
 Qigong
 Viisi oppia
 Asahi

Lähteet
 Klemola, Timo. (1989). Taiji: liikettä hiljaisuudessa - Hiljaisuutta liikkeessä. Helsinki: Otava. .

Viitteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Kungfu
Luokka:Perinteinen kiinalainen lääkintä
Luokka:Liikunta
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Unescon aineettoman kulttuurin perintökohteet