Woody Allen

Woody Allen (synt. Allen Stewart Konigsberg; s. 30. marraskuuta 1935 Bronx, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja koomikko.

Allen on ohjannut ja käsikirjoittanut niin komedioita kuin vakavia draamojakin. Allen on voittanut neljä Oscar-palkintoa, joista yksi parhaasta ohjauksesta ja kolme parhaasta käsikirjoituksesta. Hänen tunnetuimpia ja palkituimpia elokuviaan ovat esimerkiksi Annie Hall, Manhattan, Hannah ja sisaret, Luotisade Broadwaylla, Match Point ja Midnight in Paris.

 Nuoruus 
Allenin isä Martin Konigsberg ja äiti Nettie o.s. Cherry olivat Euroopasta tulleiden juutalaissiirtolaisten jälkeläisiä. He kuuluivat alempaan keskiluokkaan. Vaikka perhe asui Flatbushissa Brooklynissa, Allen syntyi Bronxissa, koska siellä oli paremmat sairaalat kuin Brooklynissa. Allenin viralliseksi syntymäpäiväksi merkittiin 1. joulukuuta 1935, mutta hän on itse kertonut, että todellisuudessa hän syntyi marraskuun viimeisenä päivänä, ja vanhemmat halusivat poikansa syntymäpäiväksi kuukauden ensimmäisen päivän. Allenin pikkusisko Ellen (Letty) syntyi vuonna 1943.McGilligan 2025, luku ”Chapter 1.”

Allen on pitänyt urheilusta jo lapsuudestaan asti. Hän pelasi nuorena baseballia sekä voitti palkintoja koulukilpailuissa pikajuoksussa.

High schoolin aikoinaan Allen esiintyi taikurina. Hän otti käyttöön taiteilijanimensä Woody Allen 17-vuotiaana alettuaan lähetellä vitsejään sanomalehtiin, joiden kolumneissa niitä myös julkaistiin. Sukunimeksi hän otti oikean etunimensä ja etunimeksi Woody, koska se oli sopivan lyhyt ja koominen. Joidenkin Allenin ystävien sekä vanhojen artikkelien ja kirjojen mukaan etunimi olisi ollut alun perin Heywood, ja Allen myöhemmin itsekin joskus esitteli itsensä lavalla Heywoodina.

 Televisio, lavakomiikka ja sarjakuva 
Allen aloitti vuonna 1953 elokuvaopinnot New Yorkin yliopistossa. Hän keskeytti opintonsa pian ja alkoi kirjoittaa 20 dollarin viikkopalkalla materiaalia koomikko David Alberille. Kaksi vuotta myöhemmin Allen pääsi kirjoittamaan komediaa televisioon Your Show of Shows -ohjelmaan. Sen ohella hän kirjoitti materiaalia Pat Boonelle. Allen sai viiden vuoden mittaisen televisiokirjoittajan uransa aikana Emmy-ehdokkuuden.

Jätettyään televisiokirjoittamisen Allen ryhtyi esiintymään stand up-koomikkona New Yorkissa. Hänen maineensa kasvoi, ja hän pääsi television keskusteluohjelmiin sekä julkaisi vuonna 1964 komedia-albumin.

Allen teki viimeisen stand-up-esiintymisensä vuoden 1972 lopussa. Hän käytti kuitenkin vanhojen esitystensä vitsejä myöhemmissä elokuvissaan. Allen lopetti samalla komedialevyjen julkaisemisen kolmen albumin jälkeen sekä vähensi televisioesiintymisiään.McGilligan 2025, luku ”Chapter 5.”

Sarjakuvapiirtäjä Stuart Hample aloitti vuonna 1976 sanomalehtisarjakuvan, jonka pääosassa oli Woody Allenin elokuva- ja koomikkopersoona. Allen osallistui sarjakuvan ideointiin. Inside Woody Allen -sarjakuvaa julkaistiin kahdeksan vuoden ajan 200 lehdessä ja 60 maassa.

 Elokuvaura 
 Varhaiset komediat 
Allenin ensimmäinen elokuvatyö oli kirjoittajana ja näyttelijänä Clive Donnerin ohjaamassa elokuvassa What’s New, Pussycat? (1965). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli What’s Up, Tiger Lily? (1966). Seuraavana vuonna hän esiintyi James Bond -parodiassa Casino Royale. Samana vuonna Allenin näytelmä Don’t Drink the Water esitettiin Broadwaylla. Vuonna 1969 Allen ohjasi kaksi lyhytelokuvaa CBS:lle.

Allenin ensimmäinen menestyselokuva on Ota rahat ja juokse (1969), jossa hän ohjasi, kirjoitti ja näytteli. Myös Bananas – minä ja vallankumous (1971) ja Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä (1972) kasvattivat hänen mainettaan komediaelokuvantekijänä.

Futuristinen komedia Unikeko (1973) on Allenin ensimmäinen elokuva, jonka naispääosassa on Diane Keaton. Elokuva oli vuoden 16. tuottoisin Yhdysvalloissa, ja se sai paljon yleisöä myös Euroopassa. Venäjälle sijoittuva Sota ja rakkaus eli älkää ampuko Napoleonia (1975) on Allenin viimeinen komedia ennen vakavampia elokuvia. Allen itse kutsui sitä hauskimmaksi varhaisista komedioistaan.

 Annie Hallin jälkeinen ura 
Henkilökohtainen ja älyllinen komedia Annie Hall (1977) voitti neljä Oscaria, joista Allen itse voitti kaksi: parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta. Sitä seurasi Ingmar Bergman -vaikutteinen draama Sisäkuvia (1978).

Manhattan (1979) on omaelämäkerrallinen oodi New Yorkille, ja sekin sai ylistävät arvostelut. Muistelmia – Stardust Memories (1980) kuvaa elokuvantekijän kamppailua komediaa haluavan yleisön toiveiden sekä omien vakavampien tavoitteidensa välillä. Kesäyön seksikomedia (1982) on jälleen Bergman-vaikutteinen. Zelig (1983) yhdistelee uutta filmimateriaalia vanhoihin uutiskuviin.

Allen jatkoi komedialla elokuvissa Broadway Danny Rose (1984) ja Kairon purppuraruusu (1985). Hannah ja sisaret (1986) toi Allenille Oscarin parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta. Radio Days (1987) on jälleen komediallinen elokuva, mutta sen jälkeen Allen teki jälleen kaksi Bergman-vaikutteista elokuvaa. Niitä seurannut Rikoksia ja rikkomuksia (1989) sai kolme Oscar-ehdokkuutta.

1990-luvun alussa Allen teki elokuvatrendeistä välittämättä paljon pienen budjetin elokuvia uskolliselle yleisölleen. Suuremmalla budjetilla tehty komedia Luotisade Broadwaylla (1994) sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta ja Rakkauden jumalatar (1995) sai kaksi ehdokkuutta. Luotisade Broadwaylla on ensimmäinen Allenin elokuva, jonka tuotti tuotantoyhtiö Sweetland Films. Sen varatoimitusjohtaja on Allenin sisko Letty Aronson, joka on toiminut sittemmin usean Allenin elokuvan tuottajana.McGilligan 2025, luku ”Chapter 1.”

Vuonna 1996 Allen julkaisi ensimmäisen komediamusikaalinsa Kaikki sanovat I Love You. Se menestyi vielä hyvin, mutta Harry pala palalta (1997) ja Celebrity (1998) saivat vaihtelevia arvosteluja. Niiden jälkeen Allen ohjasi liudan kepeähköjä elokuvia, kuten draaman Sweet and Lowdown (1999). Tehtyään sopimuksen DreamWorks Picturesin kanssa Allen teki komedian Keksejä ja konnia (2000).

 Siirtyminen Eurooppaan 
Tehtyään vielä muutaman komedian Yhdysvalloissa Allen siirtyi kuvaamaan Eurooppaan ja ohjasi seuraavan elokuvansa Match Point (2005) Britanniassa. Monet pitivät tätä elokuvaa yhtenä Allenin parhaista vuosiin, ja Allen sai siitä parhaan käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden. Elokuvan pääosan esittäjä Scarlett Johansson näytteli myös Allenin seuraavissa elokuvissa Scoop (2006) ja Vicky Cristina Barcelona (2008), joiden välissä Allen teki elokuvan Cassandra’s Dream (2007). Midnight in Paris (2011) on Pariisiin sijoittuva aikamatkafantasia, joka sai innostuneen vastaanoton ja toi Allenille kaksi Oscar-ehdokkuutta, joista hän voitti parhaan käsikirjoituksen palkinnon.

Allen jatkoi Euroopan suurkaupunkien kuvaamista elokuvassa To Rome with Love (2012). Osittain italiankielinen elokuva on Allenin omista elokuvista viimeinen, jossa hän itse näyttelee merkittävässä osassa.McGilligan 2025, luku ”Chapter 12.”

Allen palasi Yhdysvaltoihin San Franciscoon kuvaamaan elokuvaa Blue Jasmine (2013), joka käsittelee nykyajan luokkakysymyksiä. Tästä elokuvasta Allen sai jo 16:nnen parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuutensa. Sitä seurasi Eurooppaan sijoittuva romanttinen farssi Magic in the Moonlight (2014). Komediallinen trilleri Irrational Man (2015) sijoittuu yhdysvaltalaiseen yliopistokaupunkiin. Los Angelesiin sijoittuva Café Society (2016) on Allenin ensimmäinen digitaalisena kuvattu elokuva. Wonder Wheel (2017) sijoittuu 1950-luvun New Yorkiin.

Vuonna 2016 Allen kirjoitti, ohjasi ja näytteli Amazonin televisiosarjassa Crisis in Six Scenes.

 2020-luvulla 
Kolmen vuosikymmenen takainen hyväksikäyttösyytös vei 2020-luvulla Allenin maineen, ja hänestä tuli yhdysvaltalaisessa elokuvateollisuudessa persona non grata. Yhdysvaltalaiset tähtinäyttelijät eivät enää uskaltautuneet mukaan Allenin elokuviin, ja hänen elokuviensa katsojaluvut romahtivat. Suomessa hänen uusimpia elokuviaan ei enää ole tuotu elokuvateattereihin, mutta esimerkiksi Italiassa ja Espanjassa ne ovat edelleen suosittuja. Rifkin’s Festivalin (2020) Allen ohjasi Espanjassa espanjalaisten ja ranskalaisten näyttelijöiden kanssa. Coup de chance (2023) on Allenin ensimmäinen ranskankielinen elokuva.

Allen on suunnitellut kuvaavansa seuraavan elokuvansa Madridissa Espanjassa. Hän sai vuonna 2025 elokuvalle jo rahoitusta Madridin aluehallinnolta. Tämä olisi kolmas Allenin Espanjassa kuvaama elokuva.

 Elokuvien teemat 
Allenin tunnetuimmat elokuvat ovat katkeransuloisia komedioita, joissa on slapstickia sekä parodisia ja absurdeja elementtejä. Allen on tehnyt myös synkempiä draamaelokuvia, joissa on vaikutteita Ingmar Bergmanilta. 

Allenin elokuville on tyypillistä, että hänen esittämänsä hahmo on hiukan neuroottinen ja toisinaan puhuu suoraan kameralle. Brooklynistä kotoisin olevan amerikanjuutalaisen Allenin useimmat elokuvat sijoittuvat New Yorkiin ja Manhattanille. Juutalaisuuden vaikutus hänen taiteeseensa on ilmeinen.

 Palkinnot 
Allen on voittanut neljä Oscar-palkintoa: vuonna 1977 elokuvasta Annie Hall parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta, vuonna 1986 elokuvasta Hannah ja sisaret parhaasta käsikirjoituksesta ja vuonna 2011 Midnight in Parisista parhaasta käsikirjoituksesta. Ehdokkaana hän on ollut 24 kertaa, joista kerran näyttelijänä, seitsemän kertaa ohjaajana ja 16 kertaa alkuperäiskäsikirjoituksen kirjoittajana.

 Kirjailijanura 
Allen on kirjoittanut useita kirjoja. Hänen ensimmäiset kirjansa sisälsivät novelleja ja esseitä, ja vuonna 2020 hän julkaisi muistelmansa. Vuonna 2025 Allen julkaisi ensimmäisen romaaninsa, What’s with Baum?, joka kertoo keski-ikäisestä kirjailijasta.

 Yksityiselämä 
 Perhe 
Allen on ollut kolmesti naimisissa. Hänen kaksi ensimmäistä vaimoaan olivat Harlene Rosen (naimisissa 1956–1957) ja Louise Lasser (1966–1970). Kolmannen liittonsa Allen solmi korealaissyntyisen Soon-Yi Previnin kanssa. Previn on Allenin seurustelukumppanin, näyttelijä Mia Farrow’n adoptiotytär. Suhde oli alkanut vuonna 1992 Allenin ja Farrow'n vielä seurustellessa, kun Previn oli collegessa. Suhde paljastui, kun Farrow löysi Allenin Previnistä ottamat alastonkuvat Allenin kodista nenäliinapakkauksen alta. Farrow uskoo Allenin jättäneen kuvat helposti löydettäväksi, mutta Allen kiistää tämän.McGilligan 2025, luku ”Chapter 8.” Allen ja Previn menivät naimisiin vuonna 1997, ja heillä on kaksi adoptoitua lasta.

Allenilla ja Mia Farrow’lla on yhteinen poika Satchel (nykyisin Ronan).

 Hyväksikäyttösyytökset 
Mia Farrow’n ja Woody Allenin adoptiotytär Dylan Farrow on syyttänyt Allenia seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Hänen mukaansa Allen kosketteli hänen sukuelimiään Farrow’n kodin ullakolla elokuussa 1992, kun tyttö oli 7-vuotias. Mia Farrow’n lapsenvahti Alison Stickland kertoi lisäksi nähneensä seuraavana päivänä Allenin polvistuneena ja kasvot Dylanin sylissä. Allenin mukaan huoneessa oli ollut muitakin aikuisia ihmisiä, ja hän oli vain nojannut Dylanin syliä vasten istuessaan lattialla.

Mia Farrow oli vakuuttunut hyväksikäytön tapahtumisesta, mutta lastenlääkäri ei löytänyt sellaisesta fyysisiä merkkejä. Allen nosti oikeusjutun, jossa hän vaati pariskunnan lasten huoltajuutta, koska Farrow on henkisesti epävakaa. Hyväksikäyttösyytöksiä hän kutsui Farrow’n suorittamaksi lastensa manipulaatioksi ja kostoksi Allenin salasuhteesta. Samalla hyväksikäyttösyytökset ja Allenin suhde Soon-Yi Previniin tulivat julkisiksi.McGilligan 2025, luku ”Chapter 9.”

Allen oli aiemmin käynyt terapiassa koskien syytöksiä sopimattomasta käytöksestä Dylania kohtaan. Psykiatri oli pitänyt Allenin suhdetta tuolloin 5-vuotiaaseen Dylaniin sopimattoman intensiivisenä, mutta todennut myös, ettei pitänyt sitä seksuaalisena.McGilligan 2025, luku ”Chapter 8.”

Syytteitä hyväksikäytöstä ei koskaan nostettu, ja Allenin mukaan viranomaiset totesivat jutun perättömäksi. Allenin ura on kärsinyt syytösten tuomasta kielteisestä julkisuudesta.

 Harrastukset 
Allen tunnetaan innokkaana jazzmusiikin harrastajana ja klarinetinsoittajana.

Elokuvissaan sitaatteja viljelevä Allen on maininnut lukevansa klassikkokirjallisuutta velvollisuudentunnosta: ”Luen [kirjallisuutta] velvollisuudesta, en nautinnokseni. Nautinto minulle on olut ja futisottelu.”Kuiskaaja, Aito älykkö juo kaljaa lätkämatsissa, Helsingin Sanomat 18.9.2010 sivu C 3

Filmografia
Ohjaajana

 Ota rahat ja juokse (Take the Money and Run, 1969)
 Bananas – minä ja vallankumous (Bananas, 1971)
 Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä (Everything You Always Wanted to Know About Sex But Were Afraid to Ask, 1972)
 Unikeko (Sleeper, 1973)
 Sota ja rakkaus eli älkää ampuko Napoleonia (Love and Death, 1975)
 Annie Hall (1977)
 Sisäkuvia (Interiors, 1978)
 Manhattan (1979)
 Muistelmia – Stardust Memories (Stardust Memories, 1980)
 Kesäyön seksikomedia (A Midsummer Night’s Sex Comedy, 1982)
 Zelig (1983)
 Broadway Danny Rose (1984)
 Kairon purppuraruusu (The Purple Rose of Cairo, 1985)
 Hannah ja sisaret (Hannah and Her Sisters, 1986)
 Radio Days (1987)
 Syyskuu (September, 1987)
 Toinen nainen (Another Woman, 1988)
 Rikoksia ja rikkomuksia (Crimes and Misdemeanors, 1989)
 Alice (1990)
 Varjoja ja sumua (Shadows and Fog, 1992)
 Miehiä ja vaimoja (Husbands and Wives, 1992)
 Manhattanin murhamysteeri (Manhattan Murder Mystery, 1993)
 Luotisade Broadwaylla (Bullets Over Broadway, 1994)
 Rakkauden jumalatar (Mighty Aphrodite, 1995)
 Kaikki sanovat I Love You (Everyone Says I Love You, 1996)
 Harry pala palalta (Deconstructing Harry, 1997)
 Celebrity (1998)
 Sweet and Lowdown (1999)
 Keksejä ja konnia (Small Time Crooks, 2000)
 Jadeskorpionin kirous (The Curse of the Jade Scorpion, 2001)
 Sounds from a Town I Love (2001)
 Hollywood Ending – elokuvan päätepysäkki (Hollywood Ending, 2002)
 Sinua parempaa (Anything Else, 2003)
 Melinda ja Melinda (Melinda and Melinda, 2004)
 Match Point (2005)
 Scoop (2006)
 Cassandra’s Dream (2007)
 Vicky Cristina Barcelona (2008)
 Whatever Works (2009)
 You Will Meet a Tall Dark Stranger (2010)
 Midnight in Paris (2011)
 To Rome with Love (2012)
 Blue Jasmine (2013)
 Magic in the Moonlight (2014)
 Irrational Man (2015)
 Café Society (2016)
 Wonder Wheel (2017)
 A Rainy Day in New York (2019)
 Rifkin's Festival (2020)
 Coup de chance (2023)

Bibliografia
Kirjat
 Getting Even (1971), julkaistu suomeksi teoksessa Parhaat (1979)
 Without Feathers (1975), julkaistu suomeksi teoksessa Parhaat (1979)
 Sivuvaikutuksia (Side Effects, 1980)
 Pelkkää anarkiaa. Alkuteos Mere Anarchy (2007). Suomentanut Seppo Loponen. Tammi, Helsinki 2007. 
 The Insanity Defense (2007)Apropos of Nothing (muistelmat, 2020) 
 Zero Gravity (2022)
 What's With Baum? (2025)

Muita suomeksi käännettyjä teoksia
 Omin sanoin: Keskustelu Stig Björkmanin kanssa. Alkuteos Woody Allen on Woody Allen: In Conversation with Stig Björkman (2005). Suomentaneet Tyyne Pennanen ja Sini Saaritsa. Schildt, Espoo 2005. Julkaistu myös sarjassa Directors on Directors. 

Lähteet


 Viitteet 

 Dokumenttielokuvia 
 Woody Allen – A Documentary (2012)

 Kirjallisuutta 
Lax, Eric: Woody Allen: elämäkerta.'' Suomentanut Kaarina Turtia. Otava, Helsinki 1991. 

Aiheesta muualla


Woody Allen Video - Billy Graham interview
Senses of Cinema: Great Directors Critical Database
Woody Allen all around information
Filmography & analysis of Allen's Women in Film


Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvaohjaajat
Luokka:Yhdysvaltalaiset elokuvanäyttelijät
Luokka:Yhdysvaltalaiset koomikot
Luokka:Parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon saajat
Luokka:Parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinnon saajat
Luokka:César-palkinnon saajat
Luokka:BAFTA-palkinnon saajat
Luokka:Golden Globe -palkinnon saajat
Luokka:Parhaan käsikirjoituksen Bafta-palkinnon saaneet
Luokka:Amerikanjuutalaiset
Luokka:Vuonna 1935 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit