Hồ Chí Minhin kaupunki

Hồ Chí Minhin kaupunki () on Vietnamin suurin kaupunki. Historiallisesti kaupunki oli Etelä-Vietnamin pääkaupunki, ja sen nimi oli Vietnamin yhdistymiseen asti Saigon (), joka on säilynyt kaupungin epävirallisena rinnakkaisnimenä. 

Hồ Chí Minhin kaupunki sijaitsee maan eteläosassa Đông Nam Bộn alueella Saigonjoen varrella. Hallinnollisesti se on maakuntatasoinen kaupunki, joka jakautuu 54 suuralueeseen, 113 kuntaan ja 1 erityisalueeseen. Kaupunki suureni huomattavasti vuoden 2025 hallinnollisessa uudistuksessa, kun siihen liitettiin Bà Rịa-Vũng Tàun ja Bình Dươngin maakunnat. Hồ Chí Minhin kaupungin pinta-ala on 6 772,59 neliökilometriä, ja siellä on 14 002 598 asukasta (vuonna 2025). 

Hồ Chí Minh on eteläisen Vietnamin taloudellinen ja teollinen keskus sekä tärkein satamakaupunki. Siellä on muun muassa elintarvike-, panimo-, tekstiili-, ajoneuvo- ja kemianteollisuutta, Tân Sơn Nhấtin kansainvälinen lentoasema sekä keskeisiä yliopistoja kuten Vietnamin suurin yliopisto (Vietnamin kansallinen yliopisto, VNUHCM) ja toisaalta korkeatasoisin yliopisto (Tôn Đức Thắngin yliopisto). Kaupungin keskusta on osittain länsimaiseen tyyliin rakennettu, ja lisäksi erityisesti Chợ Lớnin kaupunginosaan on muodostunut kiinalainen väestönosa.

 Maantiede 
Hồ Chí Minhin kaupunki sijaitsee Vietnamin eteläosassa Đông Nam Bộn seudulla (’kaakkoisalue’) Saigon- ja Đồng Nai -jokien alajuoksulla. Etelässä kaupunki ulottuu Etelä-Kiinan merelle. Sen lounaispuolella levittäytyy laaja Mekongjoen suistoalue. Vuoden 2025 aluehallinnon uudistuksen jälkeen kaupungin pinta-ala on 6 772,59 neliökilometriä, ja siihen kuuluvat myös entiset Bà Rịa-Vũng Tàun ja Bình Dươngin maakunnat sekä Etelä-Kiinan meressä sijaitseva Côn Đảon saaristo. Hồ Chí Minhin kaupunki rajautuu idässä Đồng Thápin ja Tây Ninhin sekä lännessä Đồng Nain ja Lâm Đồngin maakuntiin. Ennen hallintouudistusta kaupungin pinta-ala oli noin 2 095 neliökilometriä.

Hồ Chí Minhin kaupungilla on aina ollut voimakas yhteys veteen. Kaupungin keskusta on rakennettu Saigonjoen varrelle lähelle paikkaa, jossa joki yhtyy Đồng Naihin. Saigonjoki on kaupungin kohdalla 225–375 metriä leveä ja jopa 20 metriä syvä. Suuri osa kaupungin alueesta on jokisuiston alavaa kosteikkoa: vuonna 2010 kaupunkialueesta arviolta noin 45 prosenttia oli 0–1 metrin korkeudella merenpinnasta ja 15–20 prosenttia 1–2 metrin korkeudella merenpinnasta. Kaupunki onkin alttiina tulville, joita aiheuttavat suuret sademäärät, vuorovesi ja myrskyvuokset. Vuonna 2010 12 prosenttia kaupungin väestöstä kärsi säännöllisesti tulvista. Tulvaongelmaa pahentavat pohjaveden pinnan laskun aiheuttama maan painuminen ja ilmaston lämpeneminen, joka voimistaa myrskyjä ja monsuunisateita ja nostaa merenpinnan tasoa. Joitakin katuja ja rakennuksia on korotettu, pohjaveden käyttöä on rajoitettu, ja hallinto on ehdottanut 23 kilometriä pitkän tulvapadon rakentamista Etelä-Kiinan meren rannikolle. Kaupungissa ei ole riittävästi viheralueita hulevesien hallintaa varten, vain noin kaksi neliömetriä henkeä kohden.

Hồ Chí Minhin kaupungissa on tyypillinen trooppinen ilmasto, jossa sadekausi ja kuiva kausi vuorottelevat. Keskimääräinen lämpötila on 27–28 astetta, vuorokauden ylin lämpötila on koko vuoden 30 ja 35 asteen välillä. Kuiva kausi kestää tammikuusta maaliskuuhun, kun taas toukokuusta lokakuuhun sataa rankasti. Kaupunkisaarekeilmiön vuoksi lämpötilat tiiviisti rakennetuilla kaupunkialueilla saattavat olla 10 astetta korkeampia kuin maaseutualueilla. Ilmastonmuutoksen vuoksi keskilämpötilan odotetaan nousevan vuoteen 2050 mennessä noin 1,4 astetta 1980-lukuun verrattuna.

 Historia 
 Varhaishistoria ja osaksi Vietnamia 
pienoiskuva|Saigonin ranskalainen kartta vuodelta 1799
pienoiskuva|Ranskalais-espanjalaiset joukot hyökkäävät Saigonin linnoitukseen vuonna 1859

Esihistoriallisella ajalla Hồ Chí Minhin kaupungin seudulla vaikuttivat Sa Huỳnh -kulttuuri noin vuosina 1000 eaa.–200 jaa. ja sen jälkeen Óc Eo -kulttuuri 600-luvulle saakka. Nämä kulttuurit kävivät kauppaa kaukaistenkin alueiden, kuten Kiinan ja Rooman valtakunnan kanssa. Óc Eo kuului Funanin valtiomuodostelmaan, joka saattoi olla khmerien esi-isien muodostama. Nykyisen Phụng Sơnin temppelin paikalla lienee 300–400-luvuilla sijainnut funanilainen temppeli. Funan joutui 600-luvulla khmerien Chenla-kuningaskunnan haltuun, minkä jälkeen alue lienee ollut khmerien asuttama noin tuhannen vuoden ajan. Mekongjoen suisto oli khmer-valtakunnan näkökulmasta kuitenkin suhteellisen harvaanasuttua takamaata. Siellä sijaitsi Prey Nokôr -niminen (ព្រៃនគរ) satamapaikkakunta, jonne Kambodžan kuningas Chey Chettha II salli vuonna 1623 vietnamilaisten perustaa tulliaseman. Toinen tulliasema perustettiin lähistölle Kas Krôbeyhin. Saigonin kaupunki kehittyi vähitellen näistä kauppapaikoista.

1600-luvulla Vietnamin keskiosia hallinnut Nguyễn-klaani ja sen mukana vietnamilainen asutus levittäytyi vähitellen etelään, ensin Champa-kuningaskunnan alueelle ja sitten Kambodžan rajalle saakka. Mekongjoen suiston alueella vietnamilaiset käyttivät hyödykseen Kambodžan sisäistä hajaannusta ja asettuivat seudulle lähes ilman vastarintaa. Samalla Prey Nokôrin ja Kas Krôbeyn merkitys kaupan solmukohtina kasvoi. Vuonna 1698 vietnamilaiset ottivat Prey Nokôrin virallisesti haltuunsa, ja alueelle annettiin vietaminkielinen nimi Gia Định (嘉定). Sen kuvernööriksi nimitettiin Nguyễn Hữu Cảnh, joka perusti alueelle vietnamilaisen hallinnon. 1600-luvun lopulla seudulle alkoi saapua myös kiinalaisia, jotka pakenivat maastaan Ming-dynastian kaaduttua ja pyysivät vietnamilaisilta turvapaikkaa. Heidät tunnettiin nimellä Minh Hương. Nguyễn-hallitsijat asuttivat heitä uusille alueilleen maan eteläosiin, ja Gia Địnhiin he perustivat Chợ Lớnin kiinalaiskaupunginosan.

1700-luvun aikana Gia Địnhiä alettiin kutsua nimellä Saigon. Se oli kasvava kauppapaikka, ja erityisen vilkasta oli Mekongoen suistossa viljellyn riisin kauppa. Tavaroiden kuljettamiseen rakennettiin useita uusia kanavia, ja suosioon nousi talotyyppi, joka ulottuu pilareilla osin kanavan päälle. Tällaisia rakennuksia on kaupungissa edelleenkin. Vuosisadan loppupuolta leimasi kuitenkin sisällissota. Vuosina 1776–1777 Saigonin Nguyễn-hallitsijat joutuivat Tây Sơn -kapinallisten surmaamiksi: pakoon pääsi ainoastaan 15-vuotias Nguyễn Phúc Ánh, joka jatkoi sotaa Tây Sơn -kapinallisia vastaan vuosien ajan. Saigonin hallitsija vaihtui kamppailun aikana useita kertoja, mistä kärsivät alueen asukkaat: vuonna 1782 Tây Sơn -sotilaat surmasivat Chợ Lớnissä 10 000 kiinalaista asukasta. Nguyễn Phúc Ánh sai Saigonin lopulta haltuunsa vuonna 1789 ja nousi myöhemmin Vietnamin keisariksi nimellä Gia Long. Hän rakennutti Saigoniin ranskalaisten avustamana tukikohdakseen suuren kahdeksankulmaisen linnoituksen, joka noudatti Vaubanin suunnitteluperiaatteita.

Gia Longia seurasi keisarina Minh Mạng, jonka varakuninkaana Vietnamin eteläosassa toimi Lê Văn Duyệt. Lê Văn Duyệtin hallinto toi alueelle vaurautta, mutta Minh Mạng suhtautui häneen epäillen, ja vuonna 1833 Lên seuraajat nousivat kapinaan. Keskushallinnon joukot tuhosivat Saigonin linnoituksen, surmasivat kapinalliset ja turmelivat Lê Văn Duyệtin haudan. Aiemman linnoituksen koillispuolelle rakennettiin uusi vaatimattomampi linnake, jota nimitettiin ”feenikslinnoitukseksi” (Phụng Thành). Vuonna 1859 kaupunkiin saapui Vietnamia valloittamaan tullut Ranskan laivasto, joka pommitti linnoitusta ja valtasi sen. Jouduttuaan vietnamilaisten vastahyökkäysten kohteeksi ranskalaiset päättivät kuitenkin räjäyttää sen kappaleiksi. Palattuaan Kiinan suunnalta vuonna 1861 ranskalaiset valtasivat Saigonin lopulta Kỳ Hòan taistelussa.

 Ranskan siirtomaakausi 
Saigonin sopimuksessa vuonna 1862 Vietnam luovutti Ranskalle kolme eteläistä maakuntaa, Saigonin alue mukaan luettuna. Ranskalaiset järjestelivät uudelleen kaupungin hallinnon, ryhtyivät keräämään veroja ja siistimään sodan runtelemaa kaupunkia. He rakennuttivat uusia satamalaitureita, kanavia ja teitä, jotka eivät vesiliikenteeseen verrattuna olleet kuitenkaan vielä suosittu kulkumuoto. Myöhemmin kanavia alettiin täyttää eurooppalaistyylisten kaupunkisuunnitelmien myötä. Ranskalaishallinnon ensimmäisinä vuosikymmeniä kaupunkia rakennettiin kiivaaseen tahtiin: sinne valmistuivat esimerkiksi Saigonin kuvernöörin palatsi (1869), Notre-Damen katedraali (1880), Saigonin postitoimisto (1891), Saigonin oopperatalo (1900) ja Saigonin kaupungintalo (1909). Saigonin ja Chợ Lớnin välinen seutu säilyi pitkään kosteikkona ja laitakaupunkina. 1910-luvulla sitä alettiin kehittää, ja sinne rakennettiin Bến Thànhin kauppahalli (1914). Vaikka Saigoniin nousi uusklassista arkkitehtuuria, elämäntapa Chợ Lớnin kiinalaisyhteisösssä säilyi pitkälti ennallaan. Saigonin ja Chợ Lớnin kaupungit yhdistettiin lopulta vuonna 1931.

Siirtomaakaudella tärkeitä teollisuudenaloja olivat riisin kauppa sekä alkoholin ja oopiumin tuotanto. Riisin jalostus oli pitkälti Chợ Lớnin kiinalaisten hallussa, mikä aiheutti konflikteja. Vuonna 1923 ranskalaiset yrittivät ottaa riisin jakelun oman monopolinsa käsiin, mutta tämä johti lopulta protesteihin Ranskan siirtomaahallintoa vastaan. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen kumin tuotanto kasvoi voimakkaasti, ja isänmaallinen ja siirtomaavastainen liikehdintä kiihtyi. Saigonissa sitä johtivat muun muassa oppineet, kuten Phan Châu Trinh. Kaupungin vankilat täyttyivät poliittisista vangeista. Toisessa maailmansodassa japanilaisten miehitys johti maan köyhtymiseen ja vuosien 1944–1945 nälänhätään. Japanin antauduttua vuonna 1945 Saigoniin jäi valtatyhjiö, mutta ranskalaiset palasivat kaupunkiin jo 23. syyskuuta.

 Etelä-Vietnamin pääkaupunki 
Vietnamin pohjoisosassa valtaa piti Ho Tši Minhin johtama kommunistinen Việt Minh. Ranska ei halunnut luopua siirtomaastaan ja perusti Ranskan unioniin kuuluneen Vietnamin valtion, jonka valtionpäämieheksi asetettiin entinen keisari Bảo Đại. Việt Minh kävi ranskalaisia vastaan sissisotaa ja löi Ranskan joukot lopulta Điện Biên Phủn taistelussa vuonna 1954. Tämän jälkeen maa jaettiin Geneven konferenssissa väliaikaisesti kahteen osaan: Pohjois-Vietnam jäi kommunistien haltuun, eteläosaa hallitsi Vietnamin valtio pääkaupunkinaan Saigon. Sen katolinen pääministeri Ngô Đình Diệm syöksi Bảo Đạin vallasta vuonna 1955 ja teki itsestään Vietnamin tasavallan eli Etelä-Vietnamin presidentin. Kommunistinen Vietkong-liike taisteli Etelä-Vietnamin hallintoa vastaan.

Uusi hallinto ei merkinnyt suuria muutoksia Saigonin maanomistukselle tai kaupunkikehitykselle. Vietnamin sodan kiihtyessä 1960–1970-luvuilla kaupunkiin kuitenkin pakeni maaseudulta ainakin miljoona ihmistä, mikä aiheutti slummiutumista ja vaikean asuntopulan. Kaupungin hallinto laati useita yleiskaavoja helpottamaan tilannetta, mutta sota esti niiden toteuttamisen. Saigonin keskustaan rakennettiin vuosina 1962–1966 uusi presidentin palatsi eli nykyinen Itsenäisyyden palatsi vanhan kuvernöörin palatsin tilalle, kun se oli vahingoittunut vallankaappausyrityksessä. 1960-luvun puolivälistä lähtien Yhdysvallat sekaantui sotaan yhä voimakkaammin, ja Saigonista tuli yhdysvaltalaisten joukkojen päätukikohta. Yhdysvaltojen joukot vetäytyivät maasta vuonna 1973, ja Etelä-Vietnamin hallinto kaatui lopulta huhtikuussa 1975, kun Pohjois-Vietnamin joukot marssivat Saigoniin. Sodan viimeisinä päivinä helikopterit evakuoivat yhdysvaltalaisia Saigonin katoilta.

 Hồ Chí Minhin kaupungiksi 
pienoiskuva|Hồ Chí Minhin kaupunkikuvaa vuonna 2014

Kun Vietnamin sosialistinen tasavalta perustettiin 1976, Saigon menetti pääkaupunkiasemansa. Samalla kaupunki nimettiin Hồ Chí Minhin kaupungiksi vallankumousjohtaja Ho Tši Minhin mukaan. Sosialistinen hallinto kansallisti yksityiset yritykset ja asumattomat rakennukset. Politiikka herätti voimakasta vastustusta etenkin Saigonissa ja kaupungin kiinalaisväestön keskuudessa, sillä heillä oli merkittävä asema kaupan alalla. Vuonna 1978 aloitetun teollisuuden ja maatalouden kansallistamisohjelman myötä monet heistä pakenivat ulkomaille. Sosialistisen tasavallan alkuaikoina kaupungin kehitys olikin vähäistä, vaikka sinne muutti edelleen väestöä maaseudulta. 

Vuonna 1986 Vietnam aloitti Đổi Mới -uudistukset, joiden myötä maa siirtyi markkinataloutta kohti. Yksityishenkilöiden ja yhteisöjen sallittiin hallita maata, ja valtio möi aiemmin kansallistamansa rakennukset. Muutokset johtivat asuin- ja kaupallisen rakentamisen kasvuun. 1990-luvulta lähtien Vietnamin talous ja sen myötä Hồ Chí Minhin kaupunki ovatkin kasvaneet voimakkaasti, ja kaupungissa on toteutettu lukuisia suurimittakaavaisia rakennushankkeita, kuten teollisuusalueita, siltoja, moottoriteitä ja pilvenpiirtäjiä. Kaupungin keskusta on tiivistynyt ja sinne on virrannut paljon ulkomaista pääomaa. Esimerkiksi vuosina 2008–2012 kaupungin hallinto luvitti 104 tornitalohanketta. Kaupungin laajeneminen on ollut osin hallitsematonta, ja se on enenevissä määrin kasvanut rajojensa ulkopuolelle viereisiin maakuntiin. Toisaalta sen tiivis rakennustapa sekoittuneine toimintoineen on estänyt liiallista kaupunkirakenteen hajautumista. 

 Hallinto 
 Aluejako 
Hồ Chí Minhin kaupunki on yksi Vietnamin kuudesta maakuntatasoisesta kaupungista. Se jakautuu 168 hallintoalueeseen, joista 113 on suuralueita (phường), 52 kuntia (xã) ja 1 erityisalue (đặc khu), Côn Đảon saari:

Suuralueet:
An Đông
An Hội Đông
An Hội Tây
An Khánh
An Lạc
An Nhơn
An Phú
An Phú Đông	
Bà Rịa
Bàn Cờ
Bảy Hiền
Bến Cát
Bến Thành
Bình Cơ
Bình Dương	
Bình Đông
Bình Hòa
Bình Hưng Hòa	
Bình Lợi Trung
Bình Phú
Bình Quới
Bình Tân
Bình Tây
Bình Thạnh	
Bình Thới
Bình Tiên
Bình Trị Đông	
Bình Trưng
Cát Lái
Cầu Kiệu
Cầu Ông Lãnh	
Chánh Hiệp
Chánh Hưng
Chánh Phú Hòa	
Chợ Lớn
Chợ Quán
Diên Hồng
Dĩ An
Đông Hòa	
Đông Hưng Thuận	
Đức Nhuận
Gia Định

Gò Vấp
Hạnh Thông
Hiệp Bình
Hòa Bình
Hòa Hưng
Hòa Lợi
Khánh Hội
Lái Thiêu
Linh Xuân
Long Bình
Long Hương
Long Nguyên
Long Phước
Long Trường
Minh Phụng
Nhiêu Lộc
Phú An
Phú Định
Phú Lâm
Phú Lợi
Phú Mỹ
Phú Nhuận
Phú Thạnh
Phú Thọ
Phú Thọ Hòa
Phú Thuận
Phước Long
Phước Thắng
Rạch Dừa
Sài Gòn
Tam Bình
Tam Long
Tam Thắng
Tăng Nhơn Phú
Tân Bình
Tân Định
Tân Đông Hiệp
Tân Hải
Tân Hòa
Tân Hiệp
Tân Hưng
Tân Khánh
Tân Mỹ
Tân Phú

Tân Phước	
Tân Sơn
Tân Sơn Hòa	
Tân Sơn Nhất
Tân Sơn Nhì
Tân Tạo
Tân Thành
Tân Thới Hiệp
Tân Thuận
Tân Uyên
Tây Nam
Tây Thạnh	
Thạnh Mỹ Tây	
Thông Tây Hội
Thới An
Thới Hòa
Thuận An
Thuận Giao	
Thủ Dầu Một
Thủ Đức
Trung Mỹ Tây	
Vĩnh Hội
Vĩnh Tân
Vũng Tàu
Vườn Lài
Xóm Chiếu
Xuân Hòa

Kunnat:
An Long
An Nhơn Tây
An Thới Đông
Bà Điểm
Bàu Bàng
Bàu Lâm
Bắc Tân Uyên
Bình Chánh
Bình Châu
Bình Giã
Bình Hưng
Bình Khánh
Bình Lợi
Bình Mỹ

Cần Giờ
Châu Đức
Châu Pha
Củ Chi
Dầu Tiếng	
Đất Đỏ
Đông Thạnh	
Hiệp Phước
Hòa Hiệp
Hòa Hội
Hóc Môn
Hồ Tràm
Hưng Long
Kim Long
Long Điền
Long Hải
Long Hòa
Long Sơn
Minh Thạnh	
Ngãi Giao
Nghĩa Thành	
Nhà Bè
Nhuận Đức	
Phú Giáo
Phú Hòa Đông	
Phước Hải
Phước Hòa
Phước Thành	
Tân An Hội
Tân Nhựt
Tân Vĩnh Lộc	
Thanh An
Thạnh An
Thái Mỹ
Thường Tân	
Trừ Văn Thố
Vĩnh Lộc
Xuân Sơn
Xuân Thới Sơn	
Xuyên Mộc

Erityisalue:
Côn Đảo

Ennen vuoden 2025 uudistuksia kaupunki jakautui yhteen ”maakuntatason kaupunkiin kuuluvaan kaupunkiin” (Thủ Đức) ja 22 piiriin, joista 16 oli kaupunkipiirejä (quận) ja 5 maaseutupiirejä (huyện). Suuri osa kaupunkipiireistä oli numeroitu, osalla oli nimi. Kaupungin keskusta-alue sijaitsi piiressä 1 ja 3. Kaupunkipiirit jakautuivat edelleen suuralueisiin, maaseutupiirit kaupunkeihin ja kuntiin. Hallintouudistuksen myötä jotkin kaupungin historiallisista paikannimistä, kuten Bến Thành ja Chợ Lớn, ovat palautuneet viralliseen käyttöön. 168 uudesta hallintoalueesta 102 sijaitsee aiemman Hồ Chí Minhin kaupungin alueella.

 Liikenne 
pienoiskuva|Moottoripyöriä Hồ Chí Minhin kaupungissa vuonna 2014

Vietnamin suurin lentoasema, Tân Sơn Nhấtin kansainvälinen lentoasema, sijaitsee kuusi kilometriä Hồ Chí Minhin kaupungin keskustan pohjoispuolella. Vuonna 2024 sitä käytti 39,8 miljoonaa matkustajaa, joista 16,2 miljoonaa oli kansainvälisiä matkustajia. Kaupungin itäpuolelle Đồng Nain maakuntaan on rakenteilla uusi Long Thànhin kansainvälinen lentoasema, jonka on tarkoitus helpottaa Tân Sơn Nhấtin lentoaseman ruuhkia. Sinne on tarkoitus siirtää kansainvälinen lentoliikenne, ja sen ensimmäisen vaiheen on tarkoitus palvella 25 miljoonaa matkustajaa vuodessa.

Hồ Chí Minhin kaupunki on Hanoihin ulottuvan pohjois–etelä-rautatien toinen päätepiste. Etäisyys Hanoihin on 1 726 kilometriä, ja matka sinne asti kestää 32–35 tuntia. Saigonin rautatieasema sijaitsee kaupungin keskustassa 3. kaupunginosassa. Vietnam päätti vuonna 2024 suurnopeusjunalinjan rakentamisesta Hồ Chí Minhin kaupungista Hanoihin; maksiminopeus linjalla olisi 350 kilometriä tunnissa ja matka kaupunkien välillä kestäisi linjan valmistuttua vain viisi tuntia. 

Kaupunkiin on pitkään ollut suunnitteilla kahdeksan linjaa kattava metroverkosto. Ensimmäinen linja avattiin 22. joulukuuta 2024. Sen pituus on 19,7 kilometriä ja sillä on 14 asemaa, joista kolme on maan alla. Japanin valtio rahoitti hankkeesta 88 prosenttia, ja Hitachi toimitti linjan metrojunat. Linjan auetessa myös toinen metrolinja oli jo rakenteilla. Siltä tulee olemaan vaihtoyhteys ensimmäiseen linjaan Bén Thànhin metroasemalla.

Siirtomaakaudella Saigonissa oli laaja raitiotieverkosto, yksi Kaakkois-Aasian suurimmista. Sen ensimmäinen höyryllä toiminut linja avattiin vuonna 1881 kaupungin keskustan ja Chợ Lớnin välille. Huippukaudellaan 1930-luvulla Compagnie Française des Tramways de l’Indochine -yhtiö liikennöi noin 150 kilometriä raitiolinjoja, mutta verkosto kärsi pahoja vaurioita vuosien 1943–1945 pommituksissa ja elokuun vallankumouksessa. Lopulta vuonna 1956 raitiotiet lakkautettiin ja korvattiin linja-autoilla.

Hồ Chí Minhin kaupungin liikenne on intensiivistä ja kaoottista erityisesti ruuhka-aikoihin. Liikenne perustuu etenkin moottoripyöriin: vuonna 2024 kaupungissa oli noin 8,5 miljoonaa moottoripyörää ja miljoona autoa. Jalankulkijoille liikenne voi olla turvatonta. Hồ Chí Minhin kaupunki on Kaakkois-Aasian suurin moottoripyöräliikenteeseen tukeutuva kaupunki, ja pyörien ja autojen määrän kasvu on lisännyt ruuhkaisuutta ja ilmansaasteita. Tieinfrastuktuuri on ajoneuvojen määrälle riittämätön. Tärkein julkisen liikenteen vaihtoehto on linja-auto, mutta bussimatkat muodostavat vain pienen osan kaikista matkoista. Vuonna 2019 kaupungissa oli 142 bussilinjaa. Suosittuja liikennevälineitä ovat myös taksit ja muut henkilökohtaiset kuljetuspalvelut kuten Grab ja Xanh SM. Perinteiset kaduilla kyytiä odottelevat moottoripyörätaksit tunnetaan nimellä xe ôm (’halausajoneuvo’), mutta niiden suosio on laskenut sovelluksilla tilattavien kuljetuspalveluiden myötä.

Saigonjoella liikennöi Saigon Waterbus -niminen 11 kilometriä pitkä vesibussilinja, joka kulkee kaupungin keskustasta pohjoiseen Linh Đôngiin.

 Väestö 
pienoiskuva|Kiinalainen Bà Thiên Hậun temppeli

Vuonna 2025 Hồ Chí Minhin kaupungissa oli 14 002 598 asukasta. Tähän asukaslukuun kuuluvat kaupunkiin juuri liitetyt Bà Rịa-Vũng Tàun ja Bình Dươngin maakunnat. Ennen alueliitoksia vuonna 2024 kaupungin asukasluku oli 9,54 miljoonaa ja pinta-ala 2 095 neliökilometriä, joten sen väestötiheys oli noin 4 555 asukasta neliökilometrillä. Väestö on keskittynyt kantakaupungin alueelle: entisten piirien 3, 4, 5, 10 ja 11 väestöntiheys on jopa 40 000 asukasta neliökilometrillä, kun taas kaupunkiin kuuluvat maaseutumaiset alueet ovat suhteellisen harvaan asuttuja.

Hồ Chí Minhin kaupungin väkiluku on kasvanut voimakkaasti: vuonna 1975 kaupungissa oli 3,45 miljoonaa asukasta, vuonna 1985 3,70 miljoonaa, vuonna 1995 4,64 miljoonaa, vuonna 2004 6,06 miljoonaa ja vuonna 2014 7,97 miljoonaa. Vuosina 2005–2017 väestönkasvu oli 3,16 prosenttia vuodessa. Merkittävä osa kasvusta johtuu maaltamuutosta, sillä kaupungin syntyvyys on yksi maan alhaisimmista. Vuonna 2024 kokonaishedelmällisyysluku oli 1,32 lasta naista kohden. Kaupungin eliniänodote on sen sijaan korkeampi kuin Vietnamissa keskimäärin, joten sen väestö on alkanut vanheta. Vuonna 2024 12,5 prosenttia kaupungin asukkaista oli yli 60-vuotiaita. Hồ Chí Minhin kaupunki on Vietnamin ylivoimaisesti suosituin muuttokohde, ja suurin osa muuttajista tulee kaupunkiin taloussyistä, kun maan elinkeinorakenne muuttuu teollisuus- ja palveluvaltaiseksi. Merkittävimmät lähtöalueet ovat maatalousvaltaisia alueita, kuten Mekongjoen suisto, Punaisenjoen suisto ja Bắc Trung Bộ.

Valtaosa Hồ Chí Minhin kaupungin asukkaista on vietnamilaisia (kinh), mutta kaupungissa asuu myös 53 eri etnisen vähemmistön jäseniä, vuonna 2022 noin 450 000 henkeä eli yli 5 prosenttia kaupungin väkiluvusta. Ryhmistä suurimpiin kuuluvat vietnaminkiinalaiset eli hoat (noin 377 000 henkeä), khmerit (noin 42 000 henkeä) ja chamit (noin 10 000 henkeä). Ulkomaiden kansalaisia kaupungissa asuu noin 200 000 henkeä (vuonna 2022).

Hồ Chí Minhin kaupungin uskonnollinen elämä on monimuotoista. Vuonna 2022 kaupungissa toimi 11 valtion tunnustamaa uskontoa, jotka olivat järjestäytyneet 33 uskonnolliseen organisaatioon. Niihin kuului 3,9 miljoonaa ihmistä eli 43 prosenttia kaupungin väkiluvusta. Merkittävimmät uskonnot ovat buddhalaisuus, katolinen kristinusko ja protestantismi. Kaupunkiin satojen vuosien aikana asettuneet vietnamilaiset toivat mukanaan buddhalaisuuden lisäksi kungfutselaisen ja taolaisen perinteen. Katolisuus sen sijaan levisi kaupunkiin etenkin Ranskan siirtomaakaudella 1800-luvun puolivälistä lähtien. Vaikka vietnamilaisia asuu kaupungin kaikilla alueilla, vietnamilaiset katoliset ovat keskittyneet tietyille seuduille kaupungin pohjois-, länsi- ja eteläosiin. Khmer-vähemmistö noudattaa theravada-buddhalaisuutta, kun taas chamit ovat islaminuskoisia. Myös kiinalaisväestöllä on omat kiinalaiseen kansanuskoon pohjautuvat uskonnolliset perinteensä ja festivaalinsa, joihin monet vietnamilaiset ja khmerit osallistuvat. Kaupungissa toimii lisäksi useita paikallisia vietnamilaisia uskontoja tai uususkontoja, kuten caodaismi ja Hòa Hảo -liike.

 Talous 
Hồ Chí Minhin kaupunki on Vietnamin tärkein talouskeskus. Kaupungin talous on monipuolinen ja voimakkaasti kasvava, vaikka se on kärsinytkin monista haasteista, kuten puutteellisesta liikenneinfrastruktuurista ja ympäristöongelmista. Vuonna 2022 kaupungin bruttokansantuote oli noin 59,5 miljardia Yhdysvaltain dollaria eli 1,371 triljoonaa Vietnamin đồngia, 22 prosenttia koko maan kansantuotteesta. Henkeä kohden BKT oli vuonna 2020 huomattavasti Vietnamin keskiarvoa korkeampi, 6 328 dollaria. Kaupunki on myös merkittävä kansainvälisten investointien kohde: vuonna 2022 sinne kohdistui 40 prosenttia maahan suuntautuneista suorista ulkomaaninvestoinneista. Kaupungin lisäksi myös sitä ympäröivät maakunnat ovat teollistuneet voimakkaasti ja hyötyneet kansainvälisestä pääomasta. Kaupungissa on huomattava määrä yrityksiä, noin 320 000 eli kolmasosa koko maan yrityksistä. Niistä 98 prosenttia on pieniä tai keskisuuria yrityksiä.

Palvelut käsittävät Hồ Chí Minhin kaupungin taloudesta valtaosan, 63,5 prosenttia vuonna 2022. Teollisuuden osuus oli 30,5 prosenttia, kun taas maatalous muodosti taloudesta 6 prosenttia. Palvelualoista tärkeimpiä ovat rahoitus- ja pankkitoiminta, kiinteistökauppa, vakuutuspalvelut, vähittäis- ja tukkukauppa sekä majoituspalvelut. Rahoitus-, vakuutus- ja kiinteistöalat tuottavat kaupungin kansantuotteesta noin neljäsosan. Moottoriajoneuvojen kauppa ja korjaus sekä vähittäis- ja tukkukauppa muodostavat kukin noin 15 prosentin osuuden. Ulkomaiset turistit toivat kaupunkiin vuonna 2022 noin 8 miljardin dollarin tulot.

Teollisuus tuottaa Hồ Chí Minhin kaupungissa etenkin elektroniikkaa, tekstiilejä, lääkkeitä ja elintarvikkeita. Kaupunkiin on perustettu useita teollisuusalueita, jotka tarjoavat sinne investoiville yrityksille verohelpotuksia. Hồ Chí Minhin kaupunki sijaitsee vilkkaiden laivareittien varrella, ja kaupungista onkin tullut kansainvälisen kaupan keskus. Merkittävimpiä kauppakumppaneita ovat Kiina, Yhdysvallat, Japani ja Etelä-Korea. Vientituotteita ovat erityisesti elektroniikka, tekstiilit ja jalkineet. Vaikka maatalouden osuus kaupungin taloudesta on pieni, se tuottaa silti huomattavia määriä koristekasveja ja -kukkia, hedelmiä ja vihanneksia.

 Kaupunkikuva ja nähtävyydet 
 Kaupunkirakenne 
pienoiskuva|Hồ Chí Minhin kaupungin kasvu vuosina 1975–2015
pienoiskuva|Kaupunkintaloja Hồ Chí Minhissä

Hồ Chí Minhin kaupungin ydinkeskusta leveine bulevardeineen ja puistoineen on saanut eurooppalaistyylisen asemakaavansa Ranskan siirtomaakaudella. Muutoin kaupunki on hyvin tiiviisti rakennettu. Perinteinen kaupunkirakenne on pienimittakaavainen: tontit ovat pieniä tai keskikokoisia ja peittävät suuren osan maa-alasta, rakennukset ovat 2–5 kerroksen korkuisia ja 4–5 metrin levyisiä. Kaupungin toiminnot ovat sekoittuneita. Tyypilliset rakennukset ovat kaupunkipientaloja tai kaupunkitaloja, joiden pohjakerroksessa on liiketilaa.

Kaupungin kasvaessa ja vaurastuessa se on laajentunut etenkin ”donitsin” muotoisesti vanhemman kantakaupunkialueen ympärille. Nämä keskiluokkaiset alueet ovat kantakaupunkia väljemmin rakennettuja ja maankäyttö on vähemmän tehokasta – niiden väestötiheys on noin 10 000 henkeä neliökilometrillä. Uudisrakentaminen tapahtuu Hồ Chí Minhin kaupungissa pääosin yksityisen sektorin johdolla, eikä se usein noudata kaupungin hyväksymiä kaavoja. Osin kaupunki onkin laajentunut hyvin alaville alueille, joilla tulvariski on suuri. Kantakaupungissa on sijainnut aiemmin myös paljon teollisuutta, jota on palveluelinkeinojen merkityksen kasvaessa siirretty enenevässä määrin esikaupunkien uusille teollisuusvyöhykkeille. Samalla kaupunki on laajentunut aiempien rajojensa ulkopuolelle ja alkanut syödä sisäänsä aiemmin erillisiä kaupunkialueita, kuten Biên Hòa, Thủ Đức ja Thủ Dầu Một.

Vuoteen 2025 saakka Hồ Chí Minhin kaupunki jakautui piireihin. Kaupungin liikekeskusta nähtävyyksineen ja maamerkkeineen sijaitsee entisen piirin 1 alueella Saigonjoen länsi- eli oikealla rannalla. Ympäröivistä piireistä pohjoispuolinen piiri 3 tunnetaan vilkkaana asuin- ja ostosalueena, jossa on säilynyt paljon siirtomaakauden arkkitehtuuria. Kiinalaiskaupunginosa Chợ Lớn sijaitsee sen länsipuolella piirien 5, 10 ja 11 seudulla. Keskustan eteläpuolinen piiri 4 on tiheästi asuttu alue, joka tunnetaan katuruoastaan ja yöelämästään. Saigonjoen itä- eli vasemmalla rannalla sijaitsee vuorostaan entinen piiri 2, joka oli aiemmin köyhää aluetta, mutta sinne on rakennettu varakkaille perheille ja ulkomaalaisille suunnattuja uusia asuinalueita. Muita lähialueiden piirejä ovat esimerkiksi piiri 7, laaja alue kaupungin eteläosassa, joka tunnetaan muun muassa korealaisten suosimasta Phú Mỹ Hưngin kaupunginosasta, ja Bình Thạnhin piiri keskustan koillispuolella, aiemmin työväenluokkainen alue, jonne on rakennettu korkeita pilvenpiirtäjiä. Vanha saigonilainen sananlasku kehottaa ”syömään piirissä 5, nukkumaan piirissä 3 ja juhlimaan piirissä 1” (Ăn quận 5, nằm quận 3, la cà quận 1).

 Arkkitehtuuri 
pienoiskuva|Giác Viênin temppeli

Saigonin historiallisista linnoituksista ei ole säilynyt jälkeäkään, mutta kaupungissa on useita muita siirtomaakautta edeltäviä rakennuksia. Chợ Lớnin seudulla sijaitsevat esimerkiksi kiinalaisten maahanmuuttajien rakentama Minh Hương Gia Thạnhin kokoushuone (1789–1797) sekä Giác Lâmin ja Giác Viênin temppelit niin ikään 1700-luvulta. Kaupungin vanhin säilynyt asuinrakennus lienee kahteen kertaan siirretty talo, jonka Nguyễn Phúc Ánh todennäköisesti rakennutti piispa Pierre Pigneau de Behainelle vuonna 1790. Kiinalaisvaikutteista arkkitehtuuria edustavat myös myöhemmin siirtomaakaudella 1800-luvun lopulla valmistunut Phước Anin kokoushuone eli Minh Hươngin padogi sekä Chợ Lớnin säilyneet kaupunkitalot valurautaparvekkeineen.

Ranskan siirtomaakauden eurooppalaistyylisiä rakennuksia kaupungissa on runsaasti. Monet ajan maamerkeistä ovat puhtaasti länsimaisen arkkitehtuurin kuten uusklassismin, beaux-arts-tyylin tai art decon edustajia ja länsimaisten arkkitehtien suunnittelemia, mutta osassa länsimaiseen perinteeseen on yhdistelty paikallisia vaikutteita. Ajan merkkirakennuksiin lukeutuvat kirkot ja julkiset rakennukset, kuten Notre-Damen katedraali (1880), huomiotaherättävän vaaleanpunainen Tân Địnhin kirkko (1896), Saigonin postitoimisto (1891), Saigonin oopperatalo (1900) ja näyttävä Saigonin kaupungintalo (1909). Tärkeitä maamerkkejä ovat myös kauppahallit: vuonna 1914 avattu Bến Thànhin kauppahalli kaupungin keskustassa ja vuonna 1930 valmistunut Bình Tâyn kauppahalli Chợ Lớnissä. Aasialaisia piirteitä on nähtävissä Francisco Xavierin kirkossa (1902) ja niin kutsutussa ”Lohikäärmetalossa” (1863). Se oli alun perin Messageries Maritimes -yrityksen pääkonttori, joka toimii nykyisin Ho Tši Minhin museona.

1950–1970-luvuilla Saigonissa alkoi työskennellä ensimmäinen paikallinen arkkitehtisukupolvi, joka oli saanut oppinsa sekä ulkomailla että Vietnamissa. He suunnittelivat modernistista arkkitehtuuria, jonka periaatteet kuitenkin sopeutettiin paikalliseen kontekstiin ja trooppiseen ilmastoon. Rakennusmateriaaliksi omaksuttiin betoni, ja monissa rakennuksissa käytettiin kuumaan ilmastoon soveltuvaa kaksoisjulkisivua. Ajan merkkiteoksiin kuuluu Ngô Viết Thụn suunnittelema Itsenäisyyden palatsi (1966), alun perin Etelä-Vietnamin presidentin palatsi, jossa kansainvälinen tyyli yhdistyy aasialaisiin vaikutteisiin, kuten bambulta muotonsa saaneeseen julkisivurakenteeseen. Lê Văn Lắmin töitä ovat Voice of Ho Chi Minh City's People -radioaseman rakennus (1970-luku) ja V.A.R Building (1973); malliesimerkki paikallisesta modernismista on myös Nguyễn Hữu Thiệnin ja Bùi Quang Hanhin suunnittelema Hồ Chí Minhin kaupungin tiedekirjasto (1971).

Maan jälleenyhdistymisen jälkeen kaupungin arkkitehtuuriin vaikuttivat aiempi modernistinen perinne ja yhteistyö muiden kommunististen maiden, erityisesti Neuvostoliiton kanssa. 1980-luvulla rakennettiin kuitenkin vähän, ja eräs harvoista ajan julkisista rakennuksista on Neuvostoliiton tuella vuonna 1985 valmistunut Hòa Bìnhin teatteri. Sittemmin 1990-luvun vaihteen talousuudistuksista lähtien kaupunkiin on noussut lukuisia uusia tornitaloja ja ostoskeskuksia. Nykyrakentaminen on ammentanut niin kansainvälisestä modernismista, postmodernismista kuin uusvanhasta ”ranskalaistyylisestä” arkkitehtuuristakin. Väestönkasvu ja tilanpuute ovat pakottaneet rakentamaan ylöspäin, mihin on tarvittu kansainvälistä asiantuntemusta. Samalla monia kaupungin rakennusperintöön kuuluvia kohteita on purettu. Suuria rakennushankkeita ovat esimerkiksi Saigon Centre (1996), joka oli hetken aikaa kaupungin korkein rakennus, Carlos Zapatan suunnittelema 262,5 metriä korkea Bitexco Financial Tower (2010) ja monitoimikeskus Saigon Times Square (2011).

 Viheralueet ja julkinen tila 
pienoiskuva|Vesiallas Tao Đànin puistossa
pienoiskuva|Sodan jäänteiden museo

Hồ Chí Minhin kaupungin keskustassa entisen piirin 1 alueella sijaitsevat Tao Đànin puisto, joka perustettiin jo Ranskan siirtomaakaudella, Syyskuun 23. päivän puisto, Lê Văn Támin puisto ja Saigonin kukistumiselle omistettu Huhtikuun 30. päivän puisto. Lähempänä Tân Sơn Nhấtin lentoasemaa on Gia Địnhin puisto. Keskustan tärkeimpiin viheralueisiin kuuluu kuitenkin Saigonin eläintarha ja kasvitieteellinen puutarha. Vuonna 1864 perustetussa puutarhassa on noin 4 000 kasvilajia ja 600 eläintä. Eräs kaupungin huvipuistoista on piirin 11 alueella sijaitseva Đầm Senin vesipuisto.

Kaupungin keskustassa kaupungintalolta Saigonjoelle kulkeva Nguyễn Huện bulevardi muutettiin vuonna 2015 osin kävelykaduksi, ja siitä on tullut suosittu kokoontumispaikka etenkin viikonloppuisin ja juhlapyhinä. Uudenvuoden tết-juhlan aikaan katu koristellaan kukilla ja vuoden horoskoopin eläintä esittävillä veistoksilla. Toinen ajanviettopaikka on 850 metriä pitkä Bùi Việnin kävelykatu, reppumatkailijoiden ja nuorten suosiossa oleva yöelämän keskus. Se on saanut liikanimen ”länsimainen katu” (phố Tây). Kadun varrella on 500 baaria, klubia ja muuta liikettä.

 Museot 
Hồ Chí Minhin kaupugin museoista suosituimpiin kuuluu Sodan jäänteiden museo, jonne on koottu Ranskaa ja Yhdysvaltoja vastaan käytyjä sotia käsittelevää aineistoa ja esineitä. Muita historiallisia museoita ovat alun perin vuonna 1929 perustettu Hồ Chí Minhin kaupungin historiallinen museo, presidentti Ho Tši Minhin elämästä kertova museo siirtomaakauden ”Lohikäärmetalossa” ja museoksi muutettu Itsenäisyyden palatsi. Kaupungin pohjoispuolella Củ Chin alueella sijaitsevat Củ Chi -tunnelit ovat Vietnamin sodan ajalta säilynyt vierailukohde.

Kaupungin historiaa ja kulttuuria esittelee Hồ Chí Minhin kaupunginmuseo, joka sijaitsee vuonna 1890 valmistuneessa ranskalaistyylisessä palatsissa. Vietnamilaiselle kulttuurille on omistettu myös Perinteisen vietnamilaisen lääketieteen museo, Etelävietnamilaisen naisen museo ja áo dài -asuista kertova Áo dài -museo. Taidemuseoista merkittävin on Hồ Chí Minhin kaupungin kuvataiteen museo, jossa on esillä vietnamilaista taidetta pysyvissä ja vaihtuvissa näyttelyissä. Yksityinen taidemuseo on Quang San -taidemuseo Thảo Điềnin kaupunginosassa.

 Kulttuuri 
 Esittävät taiteet 
Hồ Chí Minhin kaupungissa on 12 teatteria ja 3 julkista konserttitaloa. Esittävien taiteiden alalla toimii noin 700 yritystä. Kaupunkiin eri puolilta Vietnamia muuttanut väestö on tuonut sinne omat perinteensä. Perinteisistä kaupungissa harjoitettavista taidemuodoista đờn ca tài tử -musiikki on otettu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon; muita perinteisiä esittäviä taiteita ovat esimerkiksi hát bội- ja cải lương -oopperat sekä múa bóng rỗi -tanssiperinne. Tärkeitä instituutioita ovat Hồ Chí Minhin kaupunginteatteri, jossa on musiikki-, ooppera-, baletti- ja tanssiesityksiä, ja cải lương -oopperalle omistettu Trần Hữu Trang -teatteri.

Elokuvien tuotanto on tärkeä osa kaupungin kulttuurikenttää, vaikka kotimaisella elokuvalla on Vietnamissa pienehkö markkinaosuus. Tuotettujen elokuvien määrä on kuitenkin 2010-luvulla kasvanut, ja vuonna 2019 niitä valmistui yli 40.

 Keittiö 
Hồ Chí Minhin kaupunki on monikulttuurinen suurkaupunki, jonka ruokakulttuuri on saanut vaikutteita paitsi perinteisestä vietnamilaisesta keittiöstä myös ympäröivien maiden kuten Thaimaan, Kambodžan ja Kiinan ruoasta. Historiallisesti ranskalaisella keittiöllä on ollut oma vaikutuksensa, joka näkyy nykyisin kahvilakulttuurissa ja bánh mì -patongeissa. Etelävietnamilaisessa ruoassa käytetään tyypillisesti paljon mereneläviä, kookosmaitoa ja kalakastiketta. Eri vaikutteita yhdistellään toisiinsa voimakkaammin kuin pohjoisvietnamilaisessa keittiössä ja mausteita käytetään enemmän.

Kaupunki tunnetaan katuruoastaan, jota syödään tyypillisesti pienillä muovituoleilla istuen. Katuruokaa on tarjolla eri kokoisissa paikoissa pienistä ruokakärryistä aina suuriin ravintoloihin saakka. Ruoastaan tunnettuja katuja ja kaupunginosia on lukuisia, ja kiinalaisalueilla on oma ruokakulttuurinsa. Ilmeisesti Saigonissa kehitetyn bánh mìn lisäksi suosittuja ruokalajeja ovat esimerkiksi cơm tấm eli kananmunan ja sianlihan kanssa tarjoiltu ”murskattu riisi”, eri tavoin valmistetut kotilot, hủ tiếu -nuudelit ja bánh xèo -pannukakut. Phở-keittoa syödään tavallisesti aamiaiseksi, ja Etelä-Vietnamissa siihen lisätään esimerkiksi thaibasilikaa ja mungpavun ituja.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit