Antimoni

Antimoni on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Sb () ja järjestysluku 51. Antimoni luokitellaan usein puolimetalliksi, sillä se on muutoin metallin kaltainen ja muistuttaa erityisesti lyijyä, mutta johtaa huonosti sähköä. Se on hopeanhohtoinen, kova ja hauras aine. Sen sulamispiste on 630 °C ja kiehumispiste 1 635 °C. Sen erikoinen ominaisuus on, että se laajenee jähmettyessään.

 Historia 
Antimoni tunnettiin jo esihistoriallisena aikana. Egyptistä on löydetty 5. ja 6. dynastian aikaisia (noin 2400–2300 eaa.) antimonilla päällystettyjä astioita, ja myös Mesopotamiasta on löydetty lähes yhtä vanhoja antimonista valmistettuja esineitä.

Jo varhain tunnettiin myös luonnossa esiintyvä antimonihohde eli stibniitti (Sb2S3), jota itä­maiden naiset käyttivät kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta.

Antimonin vanha nimi on stibium, josta myös sen kemiallinen merkki Sb on peräisin. Nykyinen nimi antimoni (anti-monakhos – munkkia vastaan, munkin myrkky) on perimä­tiedon mukaan saanut alkunsa 1400-luvulla tapauksesta, joissa erfurtilainen munkki Basil Valentine myrkytti useita virkaveljiään antimonilla.

Myrkyllisyydestään huolimatta antimonia ja sen yhdisteitä on aikoinaan käytetty lääke­aineina, mutta tällöin ne saattoivat aiheuttaa myös kuoleman­tapauksia. Muun muassa Mozartin on epäilty kuolleen kalium­antimonyyli­tartraatin eli oksennus­viini­kiven aiheuttamaan myrkytykseen.

Keskiajalla antimonia käytettiin jopa vatsalääkkeenä. Silloin ummetuksesta kärsivät ottivat noin herneen kokoisen antimonipillerin, ja vatsa tyhjentyi nopeasti. Pilleri otettiin ulosteesta uudelleen käytettäväksi.

 Isotoopit 
Antimoni esiintyy luonnossa kahtena stabiilina isotooppina, 121Sb ja 123Sb, joiden esiintyvyydet ovat lähes samat.

Antimonin radioisotooppeja tunnetaan 34 ja niiden massaluvut vaihtelevat välillä 104–139. Pitkäikäisin radioisotooppi on vuonna 1951 löydetty 125Sb, jonka puoliintumisaika on 2,76 vuotta. Isotoopit, jotka ovat keveämpiä kuin pysyvä 123Sb, hajoavat yleensä β+-hajoamisella ja raskaammat β−-hajoamisella, mutta tästä on joitain poikkeuksia.

 Käyttö 
Antimoni on käytössä lyijy- ja tinametalliseoksissa kovuuden lisäämiseen (laakerit ja kirjapainolaatat). Puhtaana antimonia käytetään infrapunailmaisimissa ja diodeissa. Antimonitrisulfidia on tulitikkujen sytytys­massassa, nalleissa ja väriaineena. Antimonitrioksidia lisätään muoveihin palamista hidastavaksi kemikaaliksi. Palon sattuessa se reagoi palavan aineen kanssa muodostaen tahmean kerroksen, joka tukahduttaa liekit.

 Käyttöturvallisuus ja myrkyllisyys 
Antimoni ja sen yhdisteet ovat toisen luokan myrkkyjä. Akuutti myrkytys muistuttaa arseenimyrkytystä, ja sen hoito on samanlaista. Hienojakoinen antimoni on myrkyllisempää kuin useimmat antimoniyhdisteet. Pieninä annoksina oireina on päänsärkyä, väsymystä ja masentuneisuutta. Suuret annokset aiheuttavat voimakasta ja taajaa oksentelua ja kuoleman muutamassa päivässä.

Antimonin aiheuttamat myrkytykset ovat teollisuudessa harvinaisia.

Antimoniyhdisteistä stibiini eli antimonitrihydridi (SbH3) on huomattavan myrkyllistä. Se vaikuttaa keskushermostoon ja aiheuttaa akuuttia hemolyysia. Kuolemaan riittää 0,01 %:n pitoisuus ilmassa.

 Merkittävimmät esiintymisalueet 
 Kiina
 Bolivia
 Venäjä
 Etelä-Afrikka
 Myanmar
 Serbia
 Montenegro
 Turkki

 Lähteet 
 WSOY Facta – antimoni
 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Coloria.net: Alkuaine, Antimoni
 Periodictable: Technical data for Antimony 
 )
 Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Antimony 
 Mindat: Antimony 
 Webmineral: Antimony Mineral Data 
 Americanelements: Antimony Technical and Safety Data 
 The Royal Society of Chemistry (RSC): Antimony 
 PeriodicTable: Antimony (Sb) 
 PubChem: Antimony 
 Human Metabolome Database (HMDB): Antimony 
 Food Component Database (FooDB): Antimony 
 DrugBank: Antimony 
 Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Antimony 

Luokka:Alkuaineet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit