Nollatutkimus

Nollatutkimus on tutkimus, joka on tuloksiltaan ennalta selvä tai muutoin hyödytön.

Nollatutkimuksen tuottamat tulokset voivat perustua kehäpäätelmään, mutta tällaiset virheet karsitaan usein pois jo tutkimuksen arvioinnissa. Yleisempää on, että tulokset ovat jo aikaisempien tutkimusten kautta tunnettuja ja useaan kertaan vahvistettuja. Tällöin tutkimus vain toistaa olemassa olevaa tietoa ja kuvailee sitä, mutta ei selitä tai problematisoi. Tuloksellista tällainen tutkimus kuitenkin voi olla silloin, kun se vahvistaa epävarmoja tuloksia tai selventää puutteellisesti ymmärrettyä asiaa.

Tutkimuksen informaatioarvo on lähellä nollaa myös silloin, kun sen tulos jää irralliseksi, eikä liity johonkin säännönmukaisuuteen tai kokonaisnäkemykseen.

Yhdestä näkökulmasta hyödytön tutkimus voi olla tärkeä toisesta näkökulmasta. Tutkimuksen hyöty ja kiinnostavuus ovatkin näkökulma- ja intressisidonnaisia sekä taustatiedoista riippuvaisia. Nollatutkimus voi olla hyödyllistä myös silloin, kun sen tarkoituksena on opettaa tutkimuksen tekijälle tieteellistä menetelmää ja tieteellistä kirjoittamista. Tohtorin opinnäytetyöllä täytyy kuitenkin olla jotain tieteellistä arvoa.

Käsitteenä nollatutkimus esiintyi ensi kerran Seppo Sisätön vuonna 1974 julkaisemassa tiedepoliittisessa pamfletissa Operaatio nollatutkimus. Siinä esitetyn määritelmän mukaan nollatutkimus ei tuota tieteellistä perustietoa, eikä myöskään yhteiskuntaa ja sen päätöksentekijöitä hyödyttävää tietoa. Pamfletti sai aikaan eduskuntakyselyn tuolloin noudatetusta tiedepolitiikasta. Kirjoittajan tukena oli taustaryhmä, johon kuuluivat muun muassa Klaus Waris, Pertti Pesonen, Osmo A. Wiio, Jaakko Numminen ja Oiva Ketonen.

Pilapiirtäjä Kari Suomalaisen piirroksissa nolla- ja norsunluutornitutkimuksen henkilöitymäksi tuli risupartainen erikoistutkija Rauno Murju.

Katso myös
 Tieteen etiikka
 Tutkimusetiikka

Lähteet

Viitteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Tutkimus