Francisco Franco

Francisco Paulino Hermenegildo Teódulo Franco y Bahamonde (4. joulukuuta 1892 Ferrol, Galicia – 20. marraskuuta 1975 Madrid, Espanja) oli espanjalainen kenraali, joka toimi kansallismielisten armeijoiden ylipäällikkönä näiden voittoon päättyneessä Espanjan sisällissodassa vuosina 1936–1939 ja sen jälkeen Espanjan diktaattorina vuosina 1939–1975. Hän johti 36 vuoden ajan äärioikeistolaista falangistihallitusta arvonimellä El Caudillo de España. Espanjasta tuli demokraattinen Francon kuoltua vuonna 1975. 

 Ennen valtaannousua 

Franco syntyi Ferrolin kaupungissa A Coruñan maakunnassa Galiciassa Luoteis-Espanjassa. Francon ensimmäinen tavoite oli seurata perheensä perinnettä ja liittyä laivastoon, mutta Espanjan tappion jälkeen Espanjan-Yhdysvaltain sodassa vuonna 1898 määrärahoja oli leikattu, eikä paikkoja ollut, joten Franco liittyi perheensä pettymykseksi armeijaan. Hänen veljestään Ramón Francosta tuli yksi ilmailuajan edelläkävijöistä.

Franco valmistui Toledon sotilasakatemiasta ja vietti kaksi vuotta palvellen Espanjassa, mutta hankki asemapaikan Marokosta ensimmäisen tilaisuuden tullen. Afrikan protektoraatin turvaaminen johti suuriin miestappioihin, mutta oli myös keino hankkia ylennys kunnostautumisen kautta (la caja o la faja, "arkku tai kenraalin vyö").

Franco sai mainetta pikkutarkkana ja pelottomana upseerina ja liittyi perustettuihin vakinaisiin siirtomaajoukkoihin (Regulares) lisätäkseen mahdollisuuksiaan etenemiseen. Franco haavoittui pahasti 23-vuotiaana taistelussa El Biutzissa, mutta hänestä tuli armeijan nuorin majuri. Toipuessaan Espanjassa hän tapasi upseeri José Millán-Astrayn, joka oli perustamassa Espanjan muukalaislegioonaa (Tercio de Extranjeros) Ranskan muukalaislegioonan malliin. Francosta tuli legioonan komentajasta seuraava.

Kesällä 1921 Espanjan armeija kärsi tappion marokkolaisen vapaustaistelijan Abd el-Krimin johtamille Rifin-alueen berberiheimoille Rifin sodassa Annualissa. Francon johtamana legioona suoritti kolmen päivän marssin pelastamaan Melillan kaupunkia. Everstinä Franco johti etujoukkoja Alhucemasin maihinnousussa Abd el-Krimin heimojen sydänalueelle. Maihinnousu, yhdistettynä Ranskan joukkojen hyökkäykseen etelästä päätti lyhytikäisen Rifin tasavallan. Tultuaan Euroopan nuorimmaksi kenraaliksi vuonna 1926, Franco osoitettiin Zaragozan sotilasakatemian johtoon.

Espanjan monarkian kaaduttua vuonna 1931 Franco suhtautui epävarmasti toiseen tasavaltaan, eikä aikonut vaarantaa asemaansa poliittisella toiminnalla. Hän hyväksyi jopa sotilasakatemian sulkemisen ja sen siirron A Coruñaan ja Baleaareille, joiden tarkoitus oli pitää hänet erillään muista mahdollisesti epälojaaleista henkilöistä.

Toinen tasavalta ei täyttänyt kansan odotuksia vasemmistopuolueiden hajaantuessa ja oikeistolainen hallitus nousi valtaan vuonna 1933. Asturian kaivostyöläisten noustessa kapinaan vuonna 1934, Franco lähetti siirtokuntajoukot murskaamaan kansannousun. Käytettyään samoja menetelmiä kuin Pohjois-Afrikan heimoja vastaan, Franco oli ”pelastanut” Espanjan ja hän sai armeijan pääesikunnan johtotehtävän.

Vasemmistolaiset ja tasavaltalaiset puolueet yhdistivät voimansa ja voittivat niukasti kevään 1936 vaalit. Uusi hallitus siirsi Francon syrjään lähettämällä hänet sotilaskomentajaksi Kanariansaarille. Hän oli siitä huolimatta keskeisesti mukana hallituksen vastaisen kapinan valmisteluissa.

 Valtaannousu 

Kapina tasavaltaa vastaan käynnistyi Espanjan Marokossa vuonna 1936. Tällöin Franco siirtyi Marokkoon ja otti komentoonsa kapinoivan siirtomaa-armeijan, johon kuului legioona ja Regulares. Hän otti nopeasti Pohjois-Afrikan protektoraatin hallintaansa. Samalla Francosta tuli syyskuussa 1936 nationalistien Generalísimo kenraaliluutnantin arvolla ja 1. lokakuuta 1936 Jefe del Estado, valtion päämies. Hän onnistui myös yhdistämään falangisti- ja karlistipuolueen hallintaansa.

Ennalta suunniteltu koko Espanjan vallankaappaus oli epäonnistunut monissa suurissa kaupungeissa. Tilanne johti sisällissotaan. Franco sai tukea kuningasmielisiltä, konservatiivisilta, kommunismia vastustavilta ja katolisilta espanjalaisilta.

Francoa tukivat natsi-Saksan Condor-legioona, fasistisen Italian vapaaehtoisjoukko, Corpo Truppe Volontari ja Portugalin diktaattori António de Oliveira Salazar. Sota päättyi 1. huhtikuuta 1939 Madridin valloituksen jälkeen, vaikka sissisota Francoa vastaan jatkuikin vielä 1940-luvulle. Franco perusti diktatuurin, jonka tukiryhminä olivat falangistipuolue ja katolinen kirkko. Espanja liittyi akselivaltojen antikomintern-sopimukseen maaliskuussa 1939 ja erosi Kansainliitosta saman vuoden toukokuussa.Otavan Iso tietosanakirja (2. painos), osa 2, palsta 1104. Helsinki: Otava, 1962.

 Diktatuuri 

pienois|Ulkoministeri Ramón Serrano Súñer, Francisco Franco ja Italian johtaja Benito Mussolini vuonna 1941.
Sodan jälkeen Espanja oli raunioina ja kansa jakaantunut voittajiin ja voitettuihin. Francon hallitus vain korosti eroa osapuolten välillä, eikä saanut juuri parannettua taloudellista tilannetta. Toisen maailmansodan puhjettua Adolf Hitler tapasi Francon valloitetussa Kaakkois-Ranskassa Hendayein kaupungissa 23. lokakuuta 1940 keskustellakseen Espanjan liittymisestä akselivaltoihin. Francon aluevaatimukset olivat liian suuret Hitlerille ja kiista Saksan kaivosoikeuksista Espanjassa johtivat siihen, ettei sopimukseen päästy. Historioitsijat kiistelevät siitä, esittikö Franco tahallaan vaatimuksia, joihin Hitler ei voinut suostua, vai eikö Espanjalla ollut mitään tarjottavaa voittoisille saksalaisille.

Espanja oli poliittisesti akselivaltojen puolella vuoteen 1943 asti ja tarjosi tukikohtia saksalaisille laivoille, lisäksi vapaaehtoinen espanjalaisdivisioona, División Azul taisteli itärintamalla Neuvostoliittoa vastaan. Syksyllä 1944, liittoutuneiden tehtyä kesällä maihinnousun Normandiaan, noin 4 000 Ranskan vastarintaliikkeessä taistellutta espanjalaista hyökkäsi maahan Ranskasta tavoitteenaan syrjäyttää Franco (Operación Reconquista de España). Hyökkäys päättyi katastrofiin.

Toisen maailmansodan päätyttyä Espanjasta tuli käytännössä hylkiövaltio lähes vuosikymmenen ajaksi. Yhdysvallat ei tarjonnut Espanjalle Marshall-apua Francon hallinnon vuoksi. Sodan päätyttyä Espanja kärsi eristyksestä, mutta tilanne muuttui kylmän sodan alettua, kun Yhdysvallat solmi kauppa- ja sotilasliiton Espanjan kanssa vuonna 1953. Yhdysvallat perusti Espanjaan kolme lentotukikohtaa Moróniin, Zaragozaan ja Torrejóniin. Espanja hyväksyttiin YK:n jäseneksi vuonna 1955. Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower vieraili Espanjassa vuonna 1959.

Talouden avautuminen johti Espanjan talousihmeeseen vuosina 1959–1973, jonka symboliksi tuli Seat 600 -henkilöauto, lisenssillä valmistettu Fiat 600:n versio. 

pysty|pienois|Franco puolisonsa Carmen Polon kanssa vuonna 1968.
Vuonna 1947 Franco julisti Espanjan jälleen monarkiaksi, mutta ei määrännyt kuningasta, vaan jatkoi valtionhoitajan asemassa diktaattorina. Hänellä oli oikeus valita seuraajansa, ja vuonna 1954 hän valitsi Juan Carlos de Borbónin Espanjan prinssiksi ja seuraajakseen. Vuonna 1969 prinssi vannoi kuninkaanvalan. Hän oli tasavaltalaisten vuonna 1931 syrjäyttämän kuningas Alfonso XIII:n pojanpoika. Laillinen kruununperijä olisi ollut hänen isänsä, Barcelonan kreivi Juan de Borbón. Päätös yllätti karlistipuolueen kruununtavoittelijat. Franco pyrki nyt kouluttamaan prinssistä diktatuurin jatkajan. Vuoteen 1973 mennessä Franco luopui pääministerin virasta ja pysyi vain valtion päämiehenä ja armeijan ylipäällikkönä.

Huhtikuussa 1963 herätti kansainvälistä huomiota oikeudenkäynti kommunistijohtaja Julián Grimauta vastaan. Grimau oli oleskellut maanpaossa sisällissodan päättymisestä lähtien, mutta palannut Espanjaan vuonna 1962 organisoimaan Francon vastaista maanalaista liikettä. Grimau tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin huolimatta muun muassa paavi Johannes XXIII:n ja Neuvostoliiton puoluejohtajan Nikita Hruštšovin vetoomuksista.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1964, s. 33. Helsinki: Otava, 1963.

Francon valtakaudella – kuten myöhemminkin – Espanjan hallinnolle aiheuttivat huolta itsenäisyyttä tavoittelevien baskien liikehdintä ja terrori-iskut. Espanjan sisällissodassa pääosa baskeista oli taistellut silloisen hallituksen joukoissa. Vuonna 1937 Franco lakkautti kaikki baskien siihenastiset erioikeudet, ja vuonna 1938 kiellettiin baskin kielen käyttö julkisissa yhteyksissä. Vuonna 1939 baskeilta riistettiin heidän itsehallintonsa muodollisetkin rippeet.Otavan Iso tietosanakirja (3. painos), osa 1, palsta 1071. Helsinki: Otava, 1962. Vuonna 1959 perustettiin Baskimaan itsenäisyyttä ajava järjestö ETA (Euzkadi ta Askatasuna, Baskimaa ja Vapaus).Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1979, s. 124. Helsinki: Otava, 1978. .

Niin kutsutussa Burgosin baskioikeudenkäynnissä joulukuussa 1970 tuomittiin kuusi baskia kuolemaan erään poliisipäällikön murhasta, vaikka syytteitä ei pystytty näyttämään toteen täysin aukottomasti. Kansainvälisen vastalausemyrskyn seurauksena Franco muutti tuomiot 30 vuoden vankeusrangaistuksiksi.Dan Gordin, Olavi Laine ja Kari Tapiola: Maailma 1945–71, s. 138. Helsinki: Otava, 1972. Valtaantulonsa 35-vuotispäivänä lokakuun alussa 1971 Franco armahti noin 3 000 poliittista vankia.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1973, s. 13. Helsinki: Otava, 1972. . Kesäkuussa 1973 Franco nimitti uudeksi pääministeriksi amiraali Luis Carrero Blancon, jota oli pidetty pitkään Francon ”oikeana kätenä”. Carrero Blancon nimityksellä Francon katsottiinkin haluavan turvata politiikkansa jatkuvuuden.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1974, s. 92. Helsinki: Otava, 1973. . Carrero Blanco sai kuitenkin surmansa ETA:n pommi-iskussa Madridissa saman vuoden joulukuussa.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1975, s. 31. Helsinki: Otava, 1974. .

Francon valtakauden lopulla Espanja osallistui Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssiin (Etyk), joka huipentui Helsingissä heinä- ja elokuun vaihteessa 1975 pidettyyn huippukokoukseen. Espanjan edustajana Etykin päätösasiakirjan allekirjoitti Francon joulukuussa 1973 pääministeriksi nimittämä Carlos Arias Navarro.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1976, s. 9. Helsinki: Otava, 1975. .

 Kuolema 

pienois|Santa Cruz del Valle de los Caídos (Kaatuneiden laakson pyhä risti), Francon entinen hautapaikka.
Franco kuoli 20. marraskuuta 1975, samana päivänä kuin Falangipuolueen perustaja José Antonio Primo de Rivera, falangien marttyyri ja vuosien 1923–1930 diktaattori Miguel Primo de Riveran poika. Uskotaan, että Franco oli määrännyt lääkärit pitämään hänet hengissä tähän määrättyyn symboliseen päivään asti. Francon lähestyvä kuolema oli uutisaiheena useita viikkoja myös ulkomaisissa tiedotusvälineissä. Aikakauslehti La Revistassa vuonna 1984 julkaistuissa kuvissa näkyy, että Franco oli kytketty hengityskoneeseen.  

Francon kuoleman jälkeen Yhdysvaltain entinen presidentti Richard Nixon ylisti häntä Yhdysvaltain hyväksi ystäväksi. Ulkomaiden osanotto varsinaisiin hautajaisiin jäi Espanjan eristyneestä asemasta johtuen vähäiseksi. Chilen Augusto Pinochet, Bolivian Hugo Banzer, Monacon ruhtinas Rainier ja Jordanian kuningas Hussein olivat harvoja paikalle saapuneita valtionpäämiehiä.: ”staunch supporters in South America, such as President Pinochet of Chile and Bolivia’s President Banzer will attend.”: ”official public state funeral, which was attended by Vice President Nelson Rockefeller, Chilean President Augusto Pinochet, Jordan’s King Hussein, and Monaco’s Prince Rainier.” 

Kylmän sodan ajan kahtiajaon mukaisesti länsimaiden valtionpäämiehet Yhdysvaltain presidentin Gerald Fordin, Britannian kuningattaren Elisabet II:n ja Ranskan presidentin Valéry Giscard d’Estaingin johdolla lähettivät kohteliaat surunvalittelusähkeet joko Francon leskelle tai prinssi Juan Carlosille. Myös paavi Paavali VI ilmoitti rukoilevansa Francon ”sielun ikuisen rauhan puolesta”.Kovanen, Vesa: Espanja siirtyi demokratiaan. Ilta-Sanomat 18.11.2017, Plus-liite s. 24. 

Rautaesiripun toisella puolella puheet ja kirjoitukset olivat täysin toisen sävyisiä. Neuvostoliiton uutistoimiston TASSin Madridin-kirjeenvaihtaja kommentoi Francon kuolemaa lakonisesti: ”Diktaattori Franco kuoli tänään täällä. Hän tuli valtaan 1939 fasistisen kapinan seurauksena.” Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija meni pitemmälle kirjoituksessaan, jonka mukaan Francon tie valtaan oli ”päällystetty sadoillatuhansilla ruumiilla”. Moskovassa maanpaossa eläneet espanjalaiset kommunistit iloitsivat avoimesti Francon kuolemasta.

Francon hallinnon näkyvimpiin vastustajiin kuulunut Ruotsin pääministeri Olof Palme toivoi antamassaan maltillisessa lausunnossa, että Francon kuolema ”antaisi espanjalaisille mahdollisuuden rakentaa vapaudelle, yhteiskunnalliselle oikeudenmukaisuudelle ja demokratialle perustuvaa yhteiskuntaa”. Aiemmin syksyllä 1975 Palme oli tuominnut jyrkin sanoin vastarintaryhmien johtajien teloitukset Espanjassa. Suomen presidentti Urho Kekkonen lähetti surunvalittelusähkeen Francon leskelle Carmen Pololle.

 Hautapaikka 

Franco haudattiin Santa Cruz del Valle de los Caídosiin (Kaatuneiden laakso), jonka hän oli rakennuttanut sotavankityövoimalla falangipuolueen perustaja José Antonio Primo de Riveran haudaksi ja muistoksi. Se on myös 40 000 muun sisällissodassa kuolleen hauta, mihin sisältyy Francon joukkojen teloittamia tasavaltalaisia. Myöhemmin lähes kaikki paikat ja kadut, jotka oli nimetty Francon mukaan on nimetty uudelleen. Madridin viimeinen ratsastajapatsas siirrettiin pois paikaltaan vuonna 2005. Espanjan hallitus päätti vuonna 2019 siirtää Francon jäännökset pois Kaatuneiden laaksosta. Francon perhe valitti päätöksestä korkeimpaan oikeuteen, joka kuitenkin vahvisti päätöksen. Francon jäännökset siirrettiin Francon vaimon haudan viereen El Pardon kylään 24. lokakuuta 2019. Kylä sijaitsee Madridin pohjoispuolella.

 Ideologia 

Ilman mitään varsinaista ideologiaa Franco haki tukea kansallissyndikalismista ja katoliselta kirkolta (nacionalcatolicismo). Hallitseva puolue, Movimiento Nacional, oli aatteiltaan niin laaja-alainen, ettei se ollut varsinainen puolue. Kaikki ammattiliitot ja poliittiset vastustajat tukahdutettiin, mukaan lukien kommunistit ja anarkistit sekä baski- ja katalonialaiset nationalistit. Joka kaupungissa kansalliskaartin, Guardia Civil, joukot partioivat konepistoolein aseistettuina. Vapaamuurarien salaliitto oli Francon pakkomielle.

Vaikka Franco olikin virallisesti monarkisti, hänellä ei ollut halua asettaa kuningasta, vaan hän piti asemaa osin itse, ottaen itselleen kuninkaalle varatun kapteenikenraalin arvon, asuttuaan kuninkaallisessa palatsissa ja määrättyään kuvansa rahoihin. Hän otti itselleen arvonimet Jefe del Estado, valtion pää, Generalísimo de los Ejércitos Españoles, Espanjan armeijoiden korkein kenraali ja por la gracia de Dios, Caudillo de España y de la Cruzada, Jumalan armosta, Espanjan ja ristiretken päällikkö. Fraasia ”Jumalan armosta” käytetään yleensä vain kuninkaallisista.

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 
 Preston, Paul: Franco. A Biography. 1994. 
 Älmeberg, Roger: Franco. Diktator på livstid. Norstedts, 2012. 

 Aiheesta muualla 



 Francisco Franco Bahamonde. Suomen Kuvalehti 10.12.1938, nro 49, s. 30. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.

Luokka:Espanjalaiset kenraalit
Luokka:Espanjan hallitsijat
Luokka:Espanjan pääministerit
Luokka:Diktaattorit
Luokka:Valtionhoitajat
Luokka:Espanjan sisällissota
Luokka:Vuonna 1892 syntyneet
Luokka:Vuonna 1975 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit