Suomen Vapaakirkko

pienois|Vapaakirkko Tampereella.
Suomen Vapaakirkko on vuonna 1923 perustettu, itsenäinen kristillinen protestanttinen kirkkokunta, johon kuuluu 15 867 jäsentä (2018). Vapaakirkko koostuu ruotsin-, suomen- ja venäjänkielisestä seurakunnista, joita on yhteensä 99. Vapaakirkon ainoa venäjänkielinen seurakunta on Helsingin Kalliossa.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 11, 19.  

Vapaakirkolla on palveluksessaan noin 150 työntekijää sekä 40 lähetystyöntekijää 12–15 lähetyskentällä. Vapaakirkko tekee merkittävää sosiaalityötä ja ylläpitää kymmentä hautausmaata.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 11. Vapaakirkon kirkkokunnanjohtajana toimii Tommi Koivunen. 

 Oppi ja käytänteet 
 Raamatun auktoriteetti ja uskontunnustukset 
Vapaakirkon uskonnonvapauslain edellyttämässä tunnuksessa sanotaan: ”Me olemme kristittyjä, jotka Raamatun perustuksella yhtäpitävästi apostolisen tunnustuksen kanssa tahdomme elää ja toimia kristillisen uskonelämän herättämiseksi ja säilyttämiseksi.”

Raamattu tunnustetaan Pyhän Hengen johdossa olleiden ihmisten kirjoittamaksi. Siinä Jumala ilmoittaa itsensä ja pelastussuunnitelman ihmisille. Raamatun ilmoitus on täydellinen ja lopullinen.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 72. Pelastustapahtuma on alusta loppuun Jumalan työtä.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 73. Kuitenkin Vapaakirkollinen liike on tässä suhteessa herätysliike ja korostaa henkilökohtaisen uskonratkaisun tärkeyttä.

 Kaste ja ehtoollinen 
Merkittäviä eroja Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon seurakuntajärjestyksen ohella ovat kaste- ja  ehtoolliskäsitykset. Vapaakirkossa kastetaan vain uskonsa tunnustavia, henkilökohtaisen uskonratkaisun tehneitä. Vapaakirkko edustaa reformoitua ehtoolliskäsitystä, jonka mukaan Jeesus ei ole konkreettisella tavalla läsnä ehtoollisleivässä ja -viinissä poiketen luterilaisesta reaalipreesensopista. Ehtoollinen on pyhä kokoontuminen, muistoateria. Se on yhteysateria sekä Kristuksen että seurakunnan kanssa, yhteys Jeesuksen vereen ja ruumiiseen. Luterilaisen kirkon tapaan kaste ja ehtoollinen ovat kuitenkin ainoat vapaakirkon sakramentit.

 Kaste 
Vapaakirkon yhdyskuntajärjestyksen mukaan kristillinen kaste suoritetaan Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen veteen upottamalla. Kasteessa ihminen tunnustautuu Kristuksen seuraajaksi.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 79–80.

Luterilaisesta kirkosta poiketen Vapaakirkossa ei suoriteta lapsikastetta. Kastekysymys ei kuitenkaan ollut luterilaisesta kirkosta irtaantumisen syy, sillä Vapaakirkossa kastettiin lapsia. Se oli teoriassa mahdollinen käytäntö vuoteen 1974 saakka. Nykyään vain uskovia kastetaan, eikä kasteen katsota pelkkänä suorituksena pelastavan. Kastetta pidetään merkityksettömänä ihmiselle, jolla ei ole henkilökohtaista uskoa. 

 Ehtoollinen 
Ehtoollista ei käsitetä armon välineeksi (ks. sakramentti), vaan armon julistajaksi ja vahvistajaksi. Vapaakirkossa puhutaan usein "Herran pöydästä," jolla tarkoitetaan sitä, että ehtoolliselle voivat osallistua kaikki jotka uskovat – ehtoollista ei siis ole rajattu seurakunnan jäsenyyteen eikä näin ollen edes kasteeseen.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 80–81

  Käytänteet 
Vapaakirkossa on tunnusomaista myös kristittyjen samanarvoisuuden soveltaminen niin sanotuksi yleiseksi pappeudeksi. Tämä tarkoittaa teologista käsitystä, että kaikilla seurakuntalaisilla on mahdollisuus toteuttaa kristillistä kutsumustaan kertomalla uskostaan uskosta osattomille, jakamalla ehtoollista ja kastamalla. Tästä syystä Vapaakirkon naispastoreita ei voida verrata esimerkiksi luterilaisen kirkon naispappeihin, koska Vapaakirkossa ei voi näin ollen olla tehtäviä, jotka rajautuisivat sukupuolen mukaan.

 Seurakuntaoppi 
Seurakunnan tilaisuudet ja tapahtumat ovat kaikille avoimia. Seurakunnan jäsenyys on puolestaan avoin kaikille, jotka uskovat Jeesukseen Kristukseen, tunnustavat julkisesti uskonsa ja haluavat liittyä Vapaakirkkoon.

Seurakunta on pyhä. Seurakunnan pyhyys on Kristuksen pyhyyttä ja täydellisyyttä. Jäsenet ovat epätäydellisiä ihmisiä. Seurakunta antaa hengellisen kodin uskoville ja on hengellisen elämän kasvupaikka, jossa seurakunnan jäsenet palvelevat toinen toisiaan Herralta saamillaan lahjoillaan. Vapaakirkko muodostuu itsenäisistä seurakunnista, jotka hyväksyvät Vapaakirkon tunnustuksen yhteiskuntajärjestyksen ja uskonnonharjoitusmuodon.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 81

 Historia

 Tausta 
Suomen Vapaakirkon juuret ovat luterilaisen kirkon piirissä 1870-luvulla syntyneessä henkilökohtaista uskonrakaisua ja uskovien seurakunnan merkitystä korostaneesta herätyksestä. Sen kansainväliset vaikutteet ovat olleet peräisin anglosaksisen kristillisyyden piiristä, Englannista ja Yhdysvalloista ja tulleet Suomeen osittain Ruotsin kautta. Nämä  liikkeet vaikuttivat Suomessa 1870-luvulla etenkin Uudellamaalla ja Pohjanmaalla.

Eräät evankelisen liikkeen vaikutuspiirissä olleet julistajat painottivat henkilökohtaisen uskonratkaisun merkitystä ja pitivät jälkikokouksia, jotka sittemmin ovat yleistyneet evankelioimiskokouksissa. Osittain tämä oli perua myös Helsingissä ja Turussa vuonna 1879 vierailleen englantilaissen lordi G. A. Radstockin tavasta kutsua ihmisiä esiin.

Vapaakirkollisuus muodostui allianssipohjaiseksi, uudestisyntymistä ja pyhityselämää painottavaksi liikkeeksi, joka alkuaikoina pyrki uudistamaan luterilaista kirkkoa sisältä käsin. Vapaakirkolliselle tooiminnalle oli luonteenomaista myös maallikkouden korostaminen ja uusien toimintatapojen ennakkoluuloton omaksuminen. Vapaakirkollisen liikkeen keskuudessa perustettiin myös raittiusseuroja ja yömajoja. Kirkon piirissä näihin allianssipyrkimyksiin kuitenkin suhtaudututtiin kielteisesti ja vapaakirkollisten piirissä allianssiaatteesta luovuttiin 1900-luvun alussa.

Toinen vaikutusväylä tuli Ruotsista, missä alettiin vuonna 1876 viettää erillistä uskovien ehtollista. Pari vuotta myöhemmin P. P. Waldenström perusti kannattajineen Svenska Missionsförbundetin, jonka piirit kannattivat Suomessa muun muassa Constantin Boijen työtä. Vapaakirkollisuus herätti laajaa keskustelua ja toi uusia lapsi- ja nuoristyön ja sosiaalityön virikkeitä kirkon piiriin. Liike levisi ensin ruotsinkielisiin rannikkokaupunkeihin ja 1900-luvun alusta suomenkielisten jäsenten määrä kasvoi yhtä suureksi kuin ruotsinkielisten.

 Liikkeen järjestäytyminen 
Vuonna 1889 vapaakirkollisuus järjestäytyi Vapaaksi Lähetykseksi. Samalla liikkeen johtajat julkaisivat vapaakirkollisen ohjelman. Käytännössä Vapaan Lähetyksen perustaminen merkitsi irtautumista luterilaisen kirkon seurakunnallisesta elämästä. Liikkeen ruotsinkielinen enemmistö vaihtui suomenkieliseen 1910-luvulla. Uskonnonvapauslain tultua voimaa suomenkieliset vapaakirkolliset järjestäytyivät vuonna 1923 Suomen Vapaakirkoksi.

Perustamisestaan lähtien vapaakirkko joutui kilpailemaan suomenkielisellä kentällä helluntaiherätyksen ja myöhemmin Urho Muroman kannattajien kanssa. Kirkon kokonaisjäsenmäärä ylitti 5 000 jäsenen rajan vuonna 1932. Myös eri linjat nostivat päätään; herätys- ja nuortenlinjan rinnalle syntyivät myös uskovien kastetta ja henkeä korostavat linjat. Vapaakirkon joustavuuden ansiosta ne eivät aiheuttaneet suurempia jakoja.

1940-luvulla vapaakirkollinen työ eteni sodasta huolimatta. Vuonna 1946 vapaakirkko perusti kansanopiston Hangon Santalaan, jossa on toiminut myös saarnaajakoulu. Vuonna 1947 lakkautettiin C.E.-liitto ja nuoret liitettiin Suomen Vapaakirkon Nuoret-järjestöön. Tämä oli kiinteässä yhteydessä seurakuntiin ja oli Vapaakirkon oma työmuoto. Vuonna 1950 kirkon kokonaisjäsenmäärä oli 7 700.

1950-luvulla kehitys jatkui hiljaisena herätyksenä ja uusi polvi nousi johtotehtäviin, mikä ilmeni vähitellen muuttuneena kastekäytäntönä. Vuosikymmenen lopulla jäsenmäärä oli noin 8 800. 1960-luvulla kasvu miltei pysähtyi ja oli kasvun kannalta vaikeaa aikaa. 1970-luvun alussa alkoi uusi nousukausi. Erityisesti tällä vuosikymmenllä oli herätystä nuorten pairssa. Vuonna 1976 Vapaakirkon jäsenmäärä oli noin 10 000.

 Toiminta 
 Seurakuntien toiminta 
Vapaakirkon tärkeimpiä toimintamuotoja ovat erilaiset tilaisuudet, kuten jumalanpalvelukset, hengelliset kokoukset, rukouskokoukset, raamattutunnit ja pienryhmät.

 Koulutus 
Vapaakirkon pastorit ja muut työntekijät koulutetaan pääosin Suomen teologisessa opistossa Teopoliksessa Tampereella.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 38–39. Aikaisemmin teoloiginen opisto toimi Hangon Santalassa. Elokuussa 2016 lähtien teologinen opisto siirrettiin Tampereelle. Samassa yhteydessä myös hallinto ja kustannustoiminta keskitettiin Teopolikseen.

Vapaakirkolla on Keski-Suomessa Kiponniemen toimintakeskus, jossa järjestetään leirejä, kursseja, opintopäivä ja seminaareja sekä erilaisia yhteys-, retriitti- ja raamattutapahtumia. Toimintakeskus palvelee myös juhla- ja lomatoimintakäyttöä.

 Nuorisotoiminta 
Suomen Vapaakirkon yhteydessä toimii Suomen Vapaakirkon Nuoret (SVN), joka on valtakunnallinen nuorisojärjestö. SVN tukee ja rohkaisee nuoriso-, varhaisnuoriso- ja partiotyötä sekä järjestää koulutusta lapsi- ja nuorisotyötä tekeville vapaaehtoisohjaajille ja päätoimisille työntekijöille.

 Lähetystyö 

Suomen Vapaakirkon lähetystyö alkoi vuonna 1890 Kiinassa. Vuonna 2002 lähetystyöhön osallistui 40 työntekijää 16 maassa.

 Organisaatio 
Suomen Vapaakirkko on jäsen Suomen vapaakristillinen neuvosto ry:ssä, Suomen Ekumeeninen Neuvosto ry:ssä, Suomen lähetysneuvosto ry:ssä ja Suomen Evankelinen Allianssi ry:ssä.

 Paikallisseurakunta 
Vapaakirkon seurakuntamalli on kongregationalistinen. Tämä tarkoittaa sitä, että Vapaakirkon seurakunnat ovat itsenäisiä. Ne ovat sitoutuneet yhteiseen tunnustukseen ja yhdyskuntajärjestykseen, jonka perustana on se, että Raamattu on ylin ohje.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 15. Vapaakirkossa ei ole piispallista eli episkopaalista järjestelmää. 

Seurakunnan asioista päättää seurakunnan kokous, joka valitsee vanhimmiston ja sen puheenjohtajat sekä työntekijät. Vapaaseurakuntien palveluksessa on pastoreita, nuoriso-ohjaajia ja evankelistoja. Seurakuntien talous pohjautuu lähinnä jäsenten tuloistaan maksamiin vapaaehtoisiin kymmenyksiin ja muihin lahjoituksiin.Heino 2002, s. 77–79

 Hallinto 
Suomen Vapaakirkon ylin päättävä elin on Vapaakirkon kokous, joissa seurakunnilla on edustajansa. Suomen Vapaakirkon keskustoimisto sijaitsee Tampereella, jossa työskentelee muun muassa kirkon työstä kokonaisvastuussa oleva kirkkokunnan johtaja ja hänen apunaan kotimaantyöstä, kansainvälisestä työstä, nuorisotyöstä, koulutuksesta ja taloudesta vastaavat työntekijät.

 Jäsenyys 
Vapaakirkon varsinaiseksi jäseneksi voidaan hyväksyä 15 vuotta täyttänyt uudestisyntynyt kristitty, joka tahtoo noudattaa Vapaakirkon periaatteita. Vapaakirkollisten vanhempien lapset ovat perhejäseniä, kunnes liittyvät varsinaisiksi jäseniksi tai eroavat Vapaakirkosta.

 Talous 
Vapaakirkko rahoittaa toimintansa seurakunnissa kerättävien vapaaehtoisten kolehtien sekä vapaaehtoisesti maksettujen kymmenyksien avulla. Varat käytetään työntekijöiden palkkoihin ja kiinteistöjen ylläpitämiseen ja korjauksiin, sosiaaliseen työhön Suomessa ja lähetystyöhön.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 12. Suomen Vapaakirkko on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien toimintaan yhteensä noin 707 000 euroa. Keskimääräinen vuosittainen tuki on ollut laskeva ja oli vuonna 2023 noin 106 000 euroa.

 Media 
 Kustannustoiminta 
Vapaakirkollinen liike toi kirjallisuustyön Suomeen 1800-luvun lopulla. Vapaakirkolliset saarnaajat pitivät alusta asti mukanaan kirjoja, joilla vahvistettiin asian vaikutusta. Nykyisin vapaakirkollisen liikkeen kustannusyhtiönä toimii vuonna 1962 perustettu Päivä. Nykyisin Päivän tuotantoon sisätyvät kirjat, musiikkiäänitteet, seinäkalenterit, nuottikirjat, joululehdet sekä lapsille että aikuiselle suunnatut ja muut lehtiperheeseen kuuluvat lehdet. Tuotteliaita Päivän kirjailijoita ovat olleet muun muassa Vilho Rantanen, Tapio Nousiainen, Hilja Aaltonen ja Anni Korpela.Niemelä, Pitkänen & Liettyä 1990, s. 56-60 }}

Myös monissa seurakunnissa käytössä olevan Alfa-kurssin materiaalin painattaa Päivä. Muita tunnettuja Päivän tuotteita ovat Tapio Nousiaisen Leipää ja suolaa, Yksi ainoa elämä ja Kalevi Lehtisen Sinulle sekä Tuomas Jäntin Vastauksia elämän tärkeimpiin kysymyksiin.Yhdessä – Vapaakirkko tänään, s. 44–46

 Lehdistö 
Ensimmäinen lehti ilmestyi liikkeen piirissä vuonna 1880. Heti alusta pitäen tehtiin myös lapsille suunnattua lehteä, Kristillistä kuvalehteä. Vapaakirkollisen liikkeen äänenkannattaja, Suomen Viikkolehti, aloitti ilmestymisensä vuonna 1888.

 Kannatus 

Suomen Vapaakirkkoon kuuluu yli 15 000 jäsentä. Vapaakirkon voimakkainta kannatusaluetta ovat Keski-Suomi ja Pohjanmaa.

 Johtohenkilöt 
Vapaakirkon ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja oli kouluneuvos Sulo Santeri Salmensaari. Sodan jälkeen hallintovastuuta siirrettiin entistä enemmän toimihenkilöille. Suomen Vapaakirkon johdossa on vuodesta 1974 ollut kirkkokunnanjohtaja. Ennen vuotta 1996 kirkkokunnanjohtajan nimike oli lähetysjohtaja.

 Johtajat 

 Erkki Verkkonen (1975–1990)
 Jorma Kuusinen (1991–2001)
 Olavi Rintala (2001–2009)
 Hannu Vuorinen (2009–2024)
 Tommi Koivunen (2024–)

 Hallituksen puheenjohtajat 
 Sulo Santeri Salmensaari (1923–1954)
 Usko Waismaa (1954–1974)
 Tapio Nousiainen (1974–1977)
 Veikko Korhonen (1977–1985)
 Seppo Kolehmainen (1985–1991)
 Jorma Niemelä (1992–1999)
 Reino Alho (2000–2007)
 Markku Almgren (2008–2015)
 Jaakko Pihlajamäki (2016–2023)
 Kaj Grönqvist (2024–)

 Seurakunnat 

Suomen Vapaakirkolla on yhteensä 93 jäsenseurakuntaa. 

 Etelä-Karjala
 Lappeenranta: Lappeenrannan vapaaseurakunta

 Etelä-Pohjanmaa
 Alajärvi: Alajärven vapaaseurakunta
 Alavus: Alavuden vapaaseurakunta
 Kauhava: Härmäin vapaaseurakunta
 Kauhava: Kauhavan vapaaseurakunta
 Kurikka: Jalasjärven vapaaseurakunta
 Kurikka: Kurikan vapaaseurakunta
 Lapua: Lapuan vapaaseurakunta
 Seinäjoki: Seinäjoen vapaaseurakunta
 Soini: Lehtimäki-Soinin vapaaseurakunta
 Teuva: Norinkylän vapaaseurakunta
 Teuva: Teuvan vapaaseurakunta

 Etelä-Savo
 Mikkeli: Mikkelin vapaaseurakunta
 Pieksämäki: Pieksämäen vapaaseurakunta
 Savonlinna: Savonlinnan vapaaseurakunta

 Kainuu
 Kajaani: Kajaanin vapaaseurakunta
 Kuhmo: Kuhmon vapaaseurakunta

 Kanta-Häme
 Forssa: Forssan vapaaseurakunta
 Hämeenlinna: Hämeenlinnan vapaaseurakunta
 Hämeenlinna: Lammin vapaaseurakunta
 Riihimäki: Riihimäen vapaaseurakunta

 Keski-Suomi
 Joutsa: Itä-Päijänteen vapaaseurakunta
 Jyväskylä: Jyväskylän vapaaseurakunta
 Jämsä: Jämsänjokilaakson vapaaseurakunta
 Karstula: Karstulan vapaaseurakunta
 Keuruu: Keuruun vapaaseurakunta
 Konnevesi: Konneveden vapaaseurakunta
 Saarijärvi: Saarijärven vapaaseurakunta
 Viitasaari: Viitasaaren vapaaseurakunta
 Äänekoski: Suolahden vapaaseurakunta
 Äänekoski: Äänekosken vapaaseurakunta

 Kymenlaakso
 Hamina: Haminan vapaaseurakunta
 Kotka: Kotkan vapaaseurakunta
 Kouvola: Kouvolan vapaaseurakunta

 Lappi
 Rovaniemi: Rovaniemen vapaaseurakunta
 Sodankylä: Sodankylän vapaaseurakunta
 Tornio: Tornion vapaaseurakunta

 Pirkanmaa
 Ikaalinen: Ikaalisten vapaaseurakunta
 Juupajoki: Juupajoen vapaaseurakunta
 Kihniö: Kihniön vapaaseurakunta
 Mänttä-Vilppula: Mänttä-Vilppulan vapaaseurakunta
 Nokia: Nokian vapaaseurakunta
 Parkano: Parkanon vapaaseurakunta
 Sastamala: Sastamalan vapaaseurakunta
 Tampere: Sykeseurakunta
 Tampere: Tampereen vapaakirkkoseurakunta
 Valkeakoski: Valkeakosken vapaaseurakunta
 Virrat: Virtain vapaaseurakunta

 Pohjanmaa
 Pietarsaari: Pietarsaaren vapaaseurakunta
 Vaasa: Vaasan vapaaseurakunta
 Vaasa: Vähänkyrön vapaaseurakunta

 Pohjois-Karjala
 Ilomantsi: Ilomantsin vapaaseurakunta
 Joensuu: Joensuun vapaaseurakunta
 Kitee: Kiteen vapaaseurakunta

 Pohjois-Pohjanmaa
 Haapavesi: Haapaveden vapaaseurakunta
 Kalajoki: Kalajoen vapaaseurakunta
 Kempele: Kempeleen vapaaseurakunta
 Nivala: Nivalan vapaaseurakunta
 Oulu: Oulun vapaaseurakunta
 Raahe: Raahen vapaaseurakunta
 Ylivieska: Ylivieskan vapaaseurakunta

 Pohjois-Savo
 Iisalmi: Iisalmen vapaaseurakunta
 Kuopio: Karttulan vapaaseurakunta
 Kuopio: Kuopion vapaaseurakunta
 Siilinjärvi: Siilinjärven vapaaseurakunta
 Varkaus: Varkauden vapaaseurakunta

 Päijät-Häme
 Asikkala: Asikkalan vapaaseurakunta
 Heinola: Heinolan vapaaseurakunta
 Lahti: Lahden vapaaseurakunta
 Orimattila: Orimattilan vapaaseurakunta

 Satakunta
 Huittinen: Huittisten vapaaseurakunta
 Kankaanpää: Kankaanpään vapaaseurakunta
 Pori: Porin vapaaseurakunta
 Rauma: Rauman vapaaseurakunta
 Ulvila: Ulvilan vapaaseurakunta

 Uusimaa
 Espoo: Espoon vapaaseurakunta
 Hanko: Hangon vapaaseurakunta
 Helsinki: Helsingin vapaaseurakunta
 Helsinki: Helsingin venäläinen vapaaseurakunta Pelastuksen arkki
 Helsinki: Vuosaaren vapaaseurakunta
 Hyvinkää: Hyvinkään vapaaseurakunta
 Järvenpää: Järvenpään vapaaseurakunta Arkki
 Lohja: Lohjan vapaaseurakunta
 Porvoo: Porvoon vapaaseurakunta
 Vantaa: Länsi-Vantaan vapaaseurakunta
 Vantaa: Vantaan vapaaseurakunta
 Vihti: Vihdin vapaaseurakunta

 Varsinais-Suomi
 Parainen: Paraisten vapaaseurakunta Kotisatama
 Raisio: Raision vapaaseurakunta
 Salo: Salon vapaaseurakunta
 Turku: Turun vapaaseurakunta
 Uusikaupunki: Uudenkaupungin vapaaseurakunta

 Katso myös 
 Missionskyrkan i Finland
 Päivä Osakeyhtiö
 Suomen Vapaakirkon lähetystyö
 Suomen Vapaakirkon historia

Lähteet


 Toim. Eronen, Maarit; Yhdessä – Vapaakirkko tänään. Hämeenlinna: Päivä, 2005. 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 
 Suomen Vapaakirkon kotisivu.
 Suomen Vapaakirkon Nuoret ry .

*
Luokka:Tamperelaiset järjestöt