Pekka Haavisto

Pekka Olavi Haavisto (s. 23. maaliskuuta 1958 Helsinki) on suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen ulkoministerinä vuosina 2019–2023. Haavisto on toiminut Vihreän liiton kansanedustajana vuosina 1987–1995 ja uudelleen vuodesta 2007 sekä puolueensa puheenjohtajana vuosina 1993–1995 ja 2018–2019. Hän oli ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen I hallituksessa vuosina 1995–1999, kehitys- ja omistajaohjausministeri Kataisen ja Stubbin hallituksissa 2013–2014 sekä ulkoministeri Rinteen ja Marinin hallituksissa 2019–2023.

Haavisto oli Vihreän liiton ehdokkaana Suomen presidentinvaaleissa vuonna 2012, jolloin hän oli Sauli Niinistön vastaehdokkaana toisella kierroksella, sekä uudestaan vuonna 2018, jolloin hän sai jälleen ehdokkaista toiseksi eniten ääniä, mutta Niinistö valittiin jo ensimmäisellä kierroksella. Vuoden 2024 presidentinvaaleissa Haavisto oli valitsijayhdistyksen ehdokas. Tällöin hän eteni toiselle kierrokselle, jossa hän sai 48,4 prosenttia äänistä ja hävisi Alexander Stubbille.

Haavisto oli vihreiden puheenjohtaja vuosina 1993–1995. Vuosina 2000–2006 Haavisto toimi Euroopan vihreän puolueen puheenjohtajana. Hän johti vihreiden eduskuntaryhmää vuosina 1987–1988, 1993 ja 2011–2013. Haavisto toimi Euroopan rauhaninstituutin puheenjohtajana vuosina 2016–2019.Pekka Haavisto nimitetty Euroopan rauhaninstituutin puheenjohtajaksi, Aamulehti 7.10.2016.Pekka Haavisto: President of EIP’s Board of Governors. Viitattu 15.4.2019. Marraskuussa 2018 hänet valittiin jälleen vihreiden puheenjohtajaksi johtamaan puolue vuoden 2019 eduskuntavaaleihin. Lisäksi Haavisto on toiminut erilaisissa kansainvälisissä asiantuntijatehtävissä, kuten Yhdistyneiden kansakuntien erityisasiantuntijana Darfurin kriisissä.

 Tausta 
Haaviston isä oli Munkkivuoren yhteiskoulun rehtori Jouko Haavisto, äiti Anja Haavisto työskenteli saman koulun kemian opettajana.

Pekka Haavisto kirjoitti ylioppilaaksi Munkkivuoren yhteiskoulusta vuonna 1976 ja aloitti sen jälkeen valtiotieteiden opinnot Helsingin yliopistossa. Opinnot jäivät kuitenkin kesken vajaan vuoden jälkeen. Myöhemmin Haavisto suoritti vielä erinäisiä yleisopintoja. Yhteensä hän on suorittanut 56 opintopistettä, joista viimeisimmät vuonna 2000. Haavisto suoritti siviilipalveluksensa vuonna 1985 Tampereen yliopistollisessa sairaalassa.

Koijärvi-liikkeessä toiminut Haavisto oli vuosina 1976–1978 Köynnös-lehden päätoimittaja, 1979–1982 Komposti-lehden päätoimittaja, 1982–1987 Suomi-lehden päätoimittaja ja vuonna 1983 Vihreän Langan ja Hälläpyörän päätoimittaja.

Toimiessaan Köynnös-lehdessä Haavisto kirjoitti erilaisista yhteiskunnallisista aiheista, kuten kylmän sodan aikaisesta itsesensuurista, asevoimien merkityksestä sekä puolustusvoimista.https://punkmuseo.fi/pienlehdet/lehdet4/Koynnos___1978__kesa.pdf Artikkeli "Ystävyys yli rajojen" (S. 10). Viitattu 30.7.2023.https://punkmuseo.fi/pienlehdet/lehdet4/Koynnos___1978__kesa.pdf Artikkeli "Alas aseiden kalistelu" (S. 6). Viitattu 30.7.2023

 Politiikka 
pienoiskuva|vasen|Pertti Salolainen (vasemmalla) ja Haavisto vuonna 1994.
Haavisto oli vihreiden eduskuntaryhmän ensimmäinen ryhmäsihteeri 1983. Ensimmäisissä  eduskuntavaaleissaan vuonna 1987 esiintyminen Yleisradion suuressa vaalikeskustelussa nosti Pekka Haaviston eduskuntaan. Hän sai ennen vaalikeskustelua päättyneessä ennakkoäänestyksessä toista sataa ääntä, mutta varsinaisena äänestyspäivänä 7 891 ääntä. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1988–1992 ja 2005–2008.

Haavisto putosi eduskunnasta vuoden 1995 vaaleissa. Hänestä tuli kuitenkin ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen ensimmäiseen hallitukseen vuosiksi 1995–1999, mikä teki hänestä maailman toisen ja Suomen ja Länsi-Euroopan ensimmäisen vihreän ministerin. Haavisto pyrki eduskuntaan vuoden 1999 vaaleissa, mutta jäi varaedustajaksi Anni Sinnemäen tullessa valituksi.

Vuoden 2007 vaaleissa Haavisto palasi eduskuntaan noin 5 400 äänellä. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa hän sai 7 470 ääntä. Hän jatkoi eduskunnassa vuoden 2015 vaalien jälkeen keräten vihreiden suurimman äänisaaliin valtakunnallisesti – 14 204 ääntä. Haavisto oli myös vaalien kahdeksanneksi eniten ääniä kerännyt ehdokas.

Marraskuussa 2018 Haavisto valittiin uudestaan Vihreän liiton puheenjohtajaksi. Hän asettui ehdolle vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja uusi kansanedustajapaikkansa 20 163 äänellä. Haaviston äänisaalis oli koko maan ehdokkaista neljänneksi suurin. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Haavisto sai 8 036 ääntä.

Haavisto on eduskunnan työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan varapuheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on ollut jäsen myös ulkoasiainvaliokunnassa vuosi a1991–1994 2007–2013 ja vuodesta 2014 alkaen, puolustusvaliokunnassa (2007–2013 ja 2015), suuressa valiokunnassa (2007–2008 ja 2011), lakivaliokunnassa (1991–1992) ja sivistysvaliokunnassa (1987–1990).

 Toiminta kansainvälisissä tehtävissä 
pienoiskuva|Pekka Haavisto vihreiden vaalimökillä Helsingissä huhtikuussa 2011.
Pudottuaan eduskunnasta Haavisto toimi YK:n tehtävissä. Hän vastasi YK:n köyhdytettyä uraania koskevista kenttätutkimuksista Kosovossa, Montenegrossa, Serbiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa. Vuosina 2000–2006 Haavisto johti YK:n ympäristöohjelma UNEP:n tutkimuksia eri konfliktien ympäristövaikutuksista. UNEP:n edustajana Haavisto oli muun muassa selvittämässä Romaniassa Baia Maren kaivosonnettomuutta. Hän toimi myös Afganistanissa, Palestiinassa, Irakissa ja Liberiassa. Haavisto osallistui Euroopan unionin Sudanin erityisedustajana neuvotteluihin Darfurin rauhansopimuksen solmimisesta 2005–2007. Vuonna 2007 hän toimi myös YK:n erityisasiantuntijana Darfurin kriisissä. Haavisto on ottanut osaa neuvotteluihin vielä EU-erityisedustajan työn jälkeenkin. Haavisto on toiminut myös ulkoministerin erityisedustajana Afrikan kriiseissä, erikoisalueenaan Sudanin ja Somalian konfliktit.

YK:n pääsihteeri António Guterres nimitti 24. helmikuuta 2026 Pekka Haaviston erityisedustajakseen Sudaniin. Haavisto tiedotti 26. helmikuuta, että nimityksen johdosta hän tulee jättämään eduskunnan. Hän ei vielä tuolloin pitämässään tiedostustilaisuudessa osannut sanoa, minkä ajan päästä tehtävä varsinaisesti alkaa, mutta kyse on Haaviston mukaan ”joistakin viikoista, ei kuukausista”. Erityisedustaja nimitetään vuodeksi kerrallaan. Haaviston tilalle eduskuntaan nousee helsinkiläinen Mari Holopainen.

 Presidenttiehdokkuus 2012 ja 2018 
Vihreän liiton puoluekokous päätti kesäkuussa 2011 nimetä Pekka Haaviston puolueen presidenttiehdokkaaksi. Jo aiemmin hankkeen ajamiseksi oli perustettu tukiyhdistys. Haavisto sai vaalin ensimmäisellä kierroksella 18,8 % äänistä ja eteni toiselle kierrokselle Sauli Niinistön kanssa. Toisella kierroksella Sauli Niinistö valittiin 62,6 % kannatuksella presidentiksi Haaviston saadessa 37,4 % äänistä. Haavisto oli Suomen ensimmäinen avoimesti seksuaalivähemmistöön kuuluva presidenttiehdokas.

Helmikuussa 2017 Haavisto valittiin Vihreän liiton ehdokkaaksi vuoden 2018 presidentinvaalissa. Hän sai ehdokkaista jälleen toiseksi eniten ääniä (12,4 %), mutta Sauli Niinistö valittiin presidentiksi toiselle kaudelleen 62,6 % kannatuksella jo ensimmäisellä kierroksella.

 Kehitys- ja omistajaohjausministeri 2013–2014
Vihreä liitto valitsi Haaviston ehdokkaaksi kehitysyhteistyöstä ja valtion omistaja-ohjauksesta vastaavaksi ministeriksi 16. lokakuuta 2013 Heidi Hautalan päätettyä erota tästä tehtävästä. Tasavallan presidentti nimitti hänet virkaan seuraavana päivänä. Hän toimi tehtävässä syyskuuhun 2014, jolloin vihreät erosi hallituksesta. 

Vuonna 2013 valtionyhtiö Fortumin sähköverkot päätettiin myydä Fortumin aloitteesta. Koska sähköverkoilla oli strategista merkitystä, myynti vaati hallituksen hyväksynnän. Asian valmistelua johtivat ministeriöissä elinkeinoministeri Jan Vapaavuori, kehitysministeri Heidi Hautala ja myöhemmin Pekka Haavisto. Haaviston esityksestä hallituksen talouspoliittinen ministerivaliokunta päätti 11. joulukuuta 2013 poistaa Fortumilta strategisen tehtävän ylläpitää sähköverkkoja ja antoi Fortumille luvan myydä sähköverkot. Myynti johti pääosin ulkomaisten sijoittajien omistaman sähköverkkoyhtiö Carunan perustamiseen, jolla oli Suomessa 20 prosentin markkinaosuus. Myyntiä kritisoitiin sähkön hinnannousun ja verotulojen menetyksen vuoksi.

 Vihreän liiton puheenjohtajana 2019 vaaleihin 
Haavisto valittiin marraskuussa 2018 vihreiden puheenjohtajaksi Touko Aallon luovuttua tehtävästä. Edellisen kerran hän oli johtanut puoluettaan vuosina 1993–1995. Haavisto asettui ehdolle sen jälkeen, kun varapuheenjohtaja Maria Ohisalo jättäytyi kisasta pois. Haavisto toimi puheenjohtajana kesän 2019 puoluekokoukseen asti eli käytännössä johti puolueen 2019 eduskuntavaaleihin ja europarlamenttivaaleihin. Hän ilmoitti jo etukäteen, ettei tavoittele varsinaista puheenjohtajakautta kesällä 2019.

Kevään molemmissa vaaleissa Haaviston johtama vihreät sai historiansa parhaan vaalituloksen. Haavisto valittiin Helsingin vaalipiiristä eduskuntaan 20 163 äänellä, mikä oli koko maan ehdokkaista neljänneksi eniten. Eurovaaleissa vihreät nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi 16,0 prosentin kannatuksella ja puolueen paikkamäärä kasvoi yhdestä kahteen.

 Ulkoministeri 2019–2023
Rinteen ja Marinin hallituksessa
pienoiskuva|Ulkoministeri Pekka Haavisto Yhdysvaltain ulkoministeri Antony Blinkenin kanssa Reykjavíkissa toukokuussa 2021.
Haavisto nimitettiin Rinteen hallituksen ulkoministeriksi 6. kesäkuuta 2019.

Kun Haavisto oli toiminut ulkoministerinä kuukauden, EU:n ulkopolitiikan korkea edustaja Federica Mogherini pyysi häntä edustamaan unionia Sudanin rauhanneuvotteluissa. Haavisto suostui, ja runsasta kuukautta myöhemmin Sudanissa allekirjoitettiin sopimus, joka lopetti 30 vuotta kestäneen diktatuurin ja sotilasvallan.

Rinteen hallituksen kaaduttua hänet nimitettiin Marinin hallituksen ulkoministeriksi 10. joulukuuta 2019.

Helmikuussa 2021 Haaviston arvioitiin menestyneen hyvin tapaamisessa Venäjän ulkoministerin Sergei Lavrovin kanssa, kun edellisen yrittäjän, Josep Borrellin, oli vastikään tulkittu epäonnistuneen samassa tehtävässä.

 Suomalaisten lasten ja naisten kotiuttaminen al-Holin pakolaisleiriltä 

19. joulukuuta 2019 kymmenen opposition kansanedustajaa teki perustuslakivaliokunnalle muistutuksen eli selvityspyynnön ulkoministeri Pekka Haaviston virkatoimien laillisuudesta liittyen Syyriassa sijaitsevalla al-Holin leirillä olleiden suomalaisten ja Suomesta sinne kulkeutuneiden lasten ja naisten kotiuttamishankkeeseen. Ennen muistutuksen tekemistä Haavisto oli saanut toiminnastaan poliittisen luottamuksen, kun eduskunta antoi hänelle luottamuslauseen välikysymysäänestyksessä. Muistutus koski Haaviston virkatoimien juridista selvittämistä.

Perustuslakivaliokunnan 9. joulukuuta 2020 antaman mietinnön mukaan Haavisto rikkoi lakia, muttei niin vakavasti, että kynnys ministerisyytteen nostamiseksi valtakunnanoikeudessa ylittyisi. Mietintö ei ollut yksimielinen, sillä valiokunnan vihreät jäsenet jättivät siihen vastalauseen. Myös valiokunnan kuulemat asiantuntijat olivat selkeästi erimielisiä asiasta.

 Presidenttiehdokkuus 2024 
Haavistoa pidettiin jo pitkään ennen vuoden 2024 presidentinvaalia vihreiden todennäköisenä ehdokkaana. Kesäkuussa 2023 Haavisto ilmoitti tavoittelevansa presidenttiehdokkuutta valitsijayhdistyksen ehdokkaana. Hänen tukiyhdistyksensä, Mahdollisuuksien Suomi 2030 ry, oli perustettu jo toukokuussa 2023.

Haaviston presidentinvaalikampanja ilmoitti lokakuussa 2023 keränneensä 48 000 kannattajakorttia ja saavuttaneensa näin ehdokkuuteen vaadittavan 20 000 kannattajakortin rajan. Samalla julkistettiin Haaviston ”kansalaisvaltuuskunta”, jonka puheenjohtajana toimii kokoomuksen entinen kansanedustaja Jaana Pelkonen. Kansalaisvaltuuskuntaan kuuluvat muun muassa ministeri Elisabeth Rehn, rap-artisti Cheek, kirjailija Sofi Oksanen, jalkapalloilija Tim Sparv, professori Martin Scheinin ja arkkipiispa Kari Mäkinen.

Vaalin ensimmäisellä kierroksella 28. tammikuuta 2024 Haavisto sai ehdokkaista toiseksi eniten ääniä, 25,8 prosenttia, minkä turvin hän eteni toiselle kierrokselle. Toisen kierroksen toinen ehdokas oli kokoomuksen Alexander Stubb, joka sai 27,2 prosenttia ensimmäisen kierroksen äänistä Toisen kierroksen äänistä Haavisto sai 48,4 prosenttia.

Toisella kierroksella yksikään puolue tai presidenttiehdokas ei testamentannut ääniään Haavistolle, mutta hän sai tuki-ilmoituksia yli puoluerajojen. Muun muassa SDP:n Erkki Tuomioja, Liisa Jaakonsaari ja Antti Rinne sekä vasemmistoliiton Silvia Modig ja Martti Korhonen liittyivät Haaviston kansalaisvaltuuskunnan jäseneksi toisella kierroksella. Lisäksi hänen tuekseen asettuivat muun muassa kirjailijat Kjell Westö ja Johanna Sinisalo sekä näyttelijä Hannu-Pekka Björkman.

 Vaalirahoitus 
Pekka Haaviston presidentinvaalikampanjan 2024 tavoitebudjetiksi ilmoitettiin noin 1 000 000 euroa. Haaviston kampanjan 15. tammikuuta julkaisemassa ennakkoilmoituksessa kampanja ilmoitti keränneensä 750 800 euroa tukea. Vihreät tuki kampanjaa 125 400 eurolla. Yksityishenkilöiltä kampanja sai tukea noin 456 200 euron verran.

Haavisto sai vaalirahoitusta kampanjaan muun muassa Herlinin teollisuussuvun Anna Herliniltä 25 000 euroa ja Ilona Herlinin Polttina oy -sijoitusyhtiöltä 10 000 euroa. Björn Wahlroos tuki Haaviston kampanjaa 10 000 eurolla ja vuorineuvos Reijo Karhisen Tiimaxi oy -sijoitysyhtiö 6 000 eurolla. Kampanjan suurin lahjoittaja on Singaporessa asuva yrittäjä Olli Muurainen, joka tuki kampanjaa 141 100 eurolla, antoi Management Events -yhtiönsä liiketiloja kampanjan käyttöön 6 000 euron arvosta ja osti 3 000 euron arvoisen lipun Haaviston varainkeruuseminaariin. Muurainen kertoi tukensa syyksi sen, että hän on Haaviston ystävä.

 Poliittiset näkemykset 
Sisäpolitiikka
Haaviston mielestä kulutusta on vähennettävä. Hän kannattaa avohakkuiden kieltämistä. Turvapaikanhakijoita on autettava ensisijaisesti paikan päällä. Haavisto on ajanut perustulon käyttöönottoa ja hänen mielestään tuloerot ovat Suomessa liian suuret. Haavisto on kannattanut ruotsia pakollisena oppiaineena.

Vuonna 2018 Haavisto asemoi itsensä Ylen kyselyssä vasemmisto-oikeistojanalla arvoon 3, asteikon arvon 0 edustaessa vasemmistoa ja 10 edustaessa oikeistoa. Haavisto ei ole kertomansa mukaan lähtenyt vasemmistotrendeihin mukaan, ja kokee punavihreiden presidenttiehdokkuuden vieraaksi koska "ei ole yhtään punainen". Hän pitää vihreää liikettä kotinaan, ja on kertonut että on aina mieltänyt olevansa "keskustaliberaalien maisemissa poliittisesti". 

Haavisto osallistui 1986 ydinvoimaa vastustavaan mielenosoitukseen Helsingissä. Hän piti vuonna 1998 mahdottomana, että vihreät voisivat olla mukana hallituksessa, joka suhtautuu myönteisesti viidennen ydinvoimalan rakentamiseen. Vuonna 2002 Haavisto totesi että päätös rakentaa lisäydinvoimaa voi johtaa maailmalla suomalaistuotteiden boikottiin. Haavisto kertoi vuonna 2023 että hänen ennakoimansa ydinvoimaonnettomuuksien sarja ei ole toteutunut, ja totesi että ilmastonmuutosta ei saada torjuttua riittävän nopeasti ilman kehittyneissä maissa käytettävää ydinvoimaa.

 Ulkopolitiikka 
Haavisto tuki keväällä 1991 Baltian maiden itsenäistymistä Neuvostoliitosta, jolloin virallinen Suomi ei ollut vielä tunnustanut Baltian maiden itsenäisyyttä. 

Iltalehden mukaan Haavisto on toistuvasti urallaan kertonut uskovansa Venäjän demokratiakehitykseen ja kritisoinut niitä, jotka ovat varoittaneet Venäjän muodostamasta turvallisuusuhasta.

Vuonna 2008 Georgian sodan yhteydessä Haavisto oli huolissaan Baltian maiden liian vihamielisestä suhtautumisesta Venäjään.

Vuoden 2012 presidentinvaalien yhteydessä Haavisto totesi muun muassa, että pohjoismainen yhteistyö ja Venäjä ovat Suomen ulkopolitiikassa tärkeitä. Haaviston mielestä Suomella on taloudellisia mahdollisuuksia myös Euroopan ulkopuolella.

Haavisto kertoi vuonna 2012 uskovansa demokraattiseen Venäjään. Hän kritisoi muita presidenttiehdokkaita Venäjän demokratian vähättelystä: ”Myös jotkut ehdokaskollegoistani ovat syyllistyneet tällaiseen Venäjän – ja demokratian – vähättelyyn.” Venäjän suurimpana ongelmana hän piti alueiden kurjistumista. Haavisto totesi, että "Venäjän kehitys ei varmaan tuo suuria turvallisuusuhkia Suomelle." Vuonna 2013 Haavisto varoitti venäläisomisteisen Fennovoima-hankkeen yhteydessä Suomen Venäjä-riippuvuuden lisääntymisestä.

Haavisto halusi syksyllä 2019 ulkoministerinä toimiessaan löyhennyksiä venäläismatkailijoiden viisumikäytäntöihin. EU-komissio oli tätä ennen ollut huolissaan Suomen viisumikäytäntöjen turvallisuusriskeistä ja piti tarkastuksessa havaittuja puutteita vakavina. Haavisto ajautui viisumiasiassa vastakkain ulkoministeriön silloisen konsulipäällikön Pasi Tuomisen kanssa.

 Puolustuspolitiikka 
Iltalehden mukaan Haavisto kannatti Suomen puolustuskyvyn alasajoa 1990-luvulta 2010-luvulle asti. Hän on esittänyt suoria leikkauksia armeijan määrärahoihin sekä vaatinut armeijan miesvahvuuden vähentämistä.

1970-luvulla Haavisto kirjoitti, että ”puolustusvoimat on perustettu, jotta jokainen suomalainen mies hallitsisi tappamisen jalon taidon silloin, kun maan korkein johto näkee sen mielekkääksi. Kun käsky käy, on liian myöhäistä sanoa ei. Ei on sanottava nyt.”

Vuonna 1989 Haavisto teki eduskunnassa aloitteen: Määrärahan osoittamisesta Santahaminan (varuskuntasaari Helsingissä, jossa toimivat nykyään Etelä-Suomen Huoltorykmentti, Kaartin jääkärirykmentti, Maanpuolustuskorkeakoulu, Suomenlinnan Rannikkorykmentti ja Merisotakoulu) vapauttamiseksi asunto- ja virkistyskäyttöön.

Vuonna 1991 Haavisto esitti vähennettäväksi 900 000 000 markkaa puolustusmateriaalihankinnoista. 1992 valtion tulo- ja menoarviota käsiteltäessä Haavisto esitti ohjelmaa Suomen oman aseriisunnan toteuttamiseksi ja puolustusmäärahojen vähennystä 10 prosentilla vuosittain käytettäväksi ympäristöministeriön hallinnonalalla kansainväliseen ja kansalliseen ympäristönsuojeluun. Haaviston mukaan "eduskunta edellyttää, että laaditaan ohjelma Suomen oman aseriisunnan toteuttamiseksi ja turvallisuuspolitiikkamme saattamiseksi uutta eurooppalaista todellisuutta vastaavaksi".  Ehdotus kaatui eduskunnassa äänin 121–61. Toukokuussa 1992 Haavisto esitti, että hallitus antaa nopeasti eduskunnalle esityksen  varusmiespalvelusajan lyhentämisestä varusmieskoulutuksen ajankäyttöä tehostamalla. Haavisto oli mukana uudelleen 10 prosentin puolustusmateriaalihankintojen vähennysvaatimuksessa myös vuoden 1994 budjettiin. Samalla hän oli esittämässä muiden vihreiden kanssa, että tulevina vuosina tulee pyrkiä puolustusmenojen osuuden vähentämiseen noin prosenttiin bruttokansantuotteesta. Vuoden 1995 budjettia varten aloite oli sanamuodolla ”valtion velkaantumisen pysäyttämiseksi ja hyvinvointivaltion turvaamiseksi on vähennettävä puolustusvoimien materiaalihankintoja ja myöhennettävä hävittäjähankintoja. Tilausvaltuuksia tiedustelu-, valvonta- ja johtamisjärjestelmien hankkimiseen on välttämätöntä vähentää”. Haavisto palasi eduskuntaan 2007 ja katsoi vuonna 2008, että ”nykyisen kokoiselle armeijalle ei riitä varusteita" ja halusi pudottaa kriisiajan vahvuutta 350 000:sta aina 150 000:een. 

Vuonna 2009 Haavisto halusi avata keskustelun Suomen yleisestä asevelvollisuudesta. Hänen mukaansa ainoa ratkaisu ongelmiin on valikoiva asepalvelus. 

Vuonna 2011 Haavisto katsoi että Suomen tulisi vetäytyä Afganistanista.

Haavisto kannattaa jalkaväkimiinat kieltävää Ottawan sopimusta. 

Haavisto ei ole aiemmin ollut Suomen Nato-jäsenyyden kannalla, mutta ilmoitti toukokuussa 2022 kääntyneensä kannattamaan Suomen Nato-jäsenyyden hakemista. Vielä vuonna 2012 Haavisto oli täysin eri mieltä väittämän kanssa, jonka mukaan Nato-jäsenyys vahvistaisi Suomen turvallisuutta.  
Suomen Nato-prosessi oli keskeinen Suomen ulkopoliittinen hanke Haaviston ulkoministerikautena. Haavisto allekirjoitti Suomen Natoon liittymiskirjan 4. huhtikuuta 2023.

 Arvopolitiikka 
Haavisto sijoittuu vaalikonevastausten perusteella keskusta-vasemmistoon. Ylen vaalikoneessa Haavisto sijoittuu arvoasteikolla vahvasti liberaalille puolelle. Helsingin Sanomien vaalikoneen käyttämällä GAL–TAN-jakaumalla Haaviston näkemykset ilmentävät liberaalivihreyttä (GAL). HS:n vaalikoneeseen Haaviston antamissa näkemyksissä korostuu voimakkaimmin liberaalivihreät mielipiteet.

Haavisto on esittänyt vuoden 2010 kirkostaeroamispiikin yhteydessä, että kirkon muutosta haluavat ihmiset pysyisivät jäsenenä ja vaikuttaisivat kirkon sisällä. Haavisto pohti vuonna 2010 pitäisikö hänen näyttää esimerkkiä ja liittyä uudelleen kirkkoon. Haavisto kertoi tuolloin, että vaikka hän ei ole kirkon jäsen, hänen on käynyt kirkkoa sääliksi. Haaviston mukaan kirkossa on paljon ihmisiä, joille ihmisarvon kunnioittaminen on tärkeä periaate ja hän kertoi olevansa heidän puolestaan pahoillaan. Haavisto kertoi toivovansa, että kirkko säilyttää vihkimisoikeutensa ja ryhtyy vihkimään samaa sukupuolta olevia pareja. Haavisto kutsui tuolloin kirkon vallitsevaa kantaa kärvistelyksi, sillä Ruotsi oli jo hyväksynyt lain.

 Maahanmuutto 
Haaviston näkemykset maahanmuutosta ovat vaihdelleet. Vuonna 2015 hän katsoi, että ei ole rajaa sille, kuinka paljon turvapaikanhakijoita otetaan vastaan. Vuonna 2023 Haavisto arvosteli hallitusta siitä, että pakolaisten ja siirtolaisten pääsy Suomeen itärajan kautta olisi pitänyt estää paljon aikaisemmin. Hän varoitti hallitusta siitä, että tulijoita voisi olla kymmeniä tuhansia.

 Julkaisut 
Haavisto on kirjoittanut muun muassa kirjan Kesä Balkanilla kokemuksistaan YK-työssä. Vuonna 2010 Haavisto julkaisi Afrikan kehityssuuntia kuvaavan raportin Afrikan tähteä etsimässä ja elämäkerrallisen teoksen Hatunnosto. Lokakuussa 2011 julkaistiin Haaviston vaalikirja Anna mun kaikki kestää – Sovinnon kirja.

Haavisto kirjoitti 1970-luvulla interrail-oppaita kokemuksistaan matkareissuiltaan Euroopasta.

 Yksityiselämä 
pienoiskuva|Pekka Haavisto ja Antonio Flores kesäkuussa 2024.
Haavisto tapasi puolisonsa, Ecuadorista kotoisin olevan parturi-kampaaja Nexar Antonio Floresin 1997 ollessaan matkalla Bogotássa. He rekisteröivät parisuhteensa vuonna 2002.

Haavisto on kasvissyöjä.

Haavisto asuu Helsingin Kulosaaressa omakotitalossa, joka oli ennen Yhdysvaltain suurlähetystön omistuksessa.

Hän toimii myös DJ:nä DJ Pexi -nimellä.

 Uskonto 
Haavisto on kertonut uskovansa korkeampiin voimiin, mutta ei ole myöntänyt uskovansa kristilliseen kolmiyhteiseen Jumalaan. Haavisto on tunnustautunut kirjassaan 2011 "metsäkirkkolaiseksi", joka korostaa ihmisen pyhää kokemusta osana luontoa. Haaviston mukaan luonnossa ihminen kokee hengellisen ja jumalallisen tunteen. Haaviston mukaan läheinen luontosuhde auttaa ihmistä keskittymään ja auttaa ihmistä tuntemaan paikkansa maailmassa. Haavisto erosi nuoruudessa kirkosta, koska hän oli suivaantunut koulun uskonnonopetukseen. Haavisto kertoi protestoivansa tapaa, jolla muista uskonnoista kerrottiin. Vuonna 2010 Haavisto paljasti kirjassa harkinneensa liittymistä takaisin kirkkoon, mikäli se ryhtyy vihkimään samaa sukupuolta olevia pareja. Haavisto liittyi Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon Ylivieskan kirkon tuhopolton jälkeen vuonna 2016.

 Kunnianosoituksia 
Vuonna 2015 Haavistolle myönnettiin Etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen tutkimuksen seuran (ETMU) tunnustuspalkinto merkittävästä työstä etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen kysymysten parissa.
 55x55px Suomen Leijonan suurristi (Suomi, 2022)
 55x55px Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki (Suomi, 1998)
 55x55px Sotilasansiomitali (Suomi, 2008)
 Sotaveteraaniliiton ansiomitali (Suomi, 2014) 
 Order of Merit (Viro, 2021) 
 55x55px Pohjantähti-ritarikunnan suurristi (Ruotsi, 2024)
 55x55px Kunnialegioonan ritarimerkki (Ranska, 2019)
 55x55px Ghazi Muhammad Akbar Khanin mitali (Afganistan, 2021)
 Dean’s Medal at the Fletcher School (Yhdysvallat, 2023)

 Teokset 

 Vaihtoehtoliikehdintä ja puoluepolitiikka. Hki: Kansan Sivistystyön Liitto, 1980. (Alustuksia ja avauksia, Kansan sivistystyön liitto, ISSN 0358-7835; 16.).
 Tehtävä napapiirillä: kadonnutta aatetta metsästämässä. toim. Pekka Haavisto; piirrokset: Pekka Sauri. Hki: Perusta, 1983 .







 Lähteet 

Kirjallisuutta


 Aiheesta muualla 

 Pekka Haaviston kotisivut.
 Yle Elävä arkisto Pekka Haavisto ympäristön ja rauhan asialla
 Yle Elävä arkisto Suomalaiset ovat olleet rakentamassa sovintoa ympäri maailmaa



Luokka:Helsingin kaupunginvaltuutetut
Luokka:Nykyiset kansanedustajat
Luokka:Vihreän liiton puheenjohtajat
Luokka:Suomen ministerit
Luokka:Suomen ulkoasiainministerit
Luokka:Suomen ympäristöministerit
Luokka:Vihreän liiton poliitikot
Luokka:Helsingin vaalipiiri
Luokka:Suomalaiset päätoimittajat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:Vuonna 1958 syntyneet
Luokka:Elävät henkilöt