Emil Saarinen

August Emil Saarinen (ent. Mickelson, myös Salminen, 16. lokakuuta 1879 Korpilahti – 19. marraskuuta 1956 Parkano) oli suomalainen poliitikko ja kirjailija, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1910–1918 ja 1922–1929. Hän edusti puolueensa parlamentaristista linjaa, joka vastusti aseellista vallankumousta. Sisällissodan aikana Saarinen toimi Tamperella valkoisten vankien huoltokomitean puheenjohtajana. Hänen ansionaan pidetään heidän hyvää kohteluaan ja punaisen terrorin jäämistä kaupungissa vähäiseksi. Kirjailijana Saarisen tunnetaan erityisesti salanimellä ”Arvid Luhtakanta” julkaistusta muistelmateoksesta Suomen punakaarti (1938), mutta suurin osa hänen tuotannostaan on näytelmiä.

 Elämä 
 Nuoruusvuodet 
Emil Saarinen syntyi Korpilahden Raidanlahdessa rutiköyhään yhdeksänlapsiseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat suutari Hermanni Mikonpoika (myös Mickelson, 1828-1890) ja Eva Stina Burman (1837-1911). Isän kuoltua Saarinen kävi pari vuotta alkeiskoulua Jyväskylässä, kunnes lähti 13-vuotiaana suutarinoppiin Tampereelle. Kisällinäytteen suoritettuaan Saarinen työskenteli vuosisadan vaihteessa Pietarissa, jossa hän tutustui pietarinsuomalaisiin vallankumouksellisiin. Kotimaahan palattuaan Saarinen organisoi kutsuntalakkoja ja toimi äänioikeusliikkeessä. Keväällä 1904 Saarinen liittyi Matti Turkian Tampereelle perustamaan työläisaktivistien iskuryhmään, johon hänen ohellaan kuuluivat muun muassa Alma Jokinen, J. K. Lehtinen, Yrjö Mäkelin ja Väinö Vankkoja. Saarinen avusti muun muassa Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstäneitä bolshevikkeja, jotka olivat pakomatkallaan saapuneet Tampereelle.

 Politiikkaan 
Saarinen liittyi Tampereen työväenyhdistyksen suutarien ammattiosastoon jo 1890-luvun alussa ja SDP:n jäseneksi heti perustamisvuonna 1899, mutta lähtiaktiivisesti  puoluetoimintaan vasta suurlakon jälkeen. Puuttuvaa koulusivistystään Saarinen paikkasi ahkeralla itseopiskelulla, jonka lisäksi hän osallistui työväenliikkeen kulttuuririentoihin.Valtiorikosylioikeuden akti, s. 23–24. Innokkaana teatterimiehenä tunnettu Saarinen nähtiin muun muassa Tampereen Työväen Teatterin avajaisnäytelmänä esitetyssä Minna Canthin Kovan onnen lapsissa. Suutarin ammatin jätettyään Saarinen työskenteli yhden näytäntökauden ajan TTT:n ohjaajana, jonka jälkeen hän siirtyi syksyllä 1906 puolueen leipiin agitaattoriksi ja järjestäjäksi. Saarinen valittiin eduskuntaan vuoden 1910 vaaleissa. Kansanedustajan tehtäviensä ohessa hän toimi sosialidemokraattien Pohjois-Hämeen piirisihteerinä vuodesta 1912 lähtien.

 Sisällissota 
Sosialidemokraattien maltillista linjaa edustanut Saarinen kertoi vastustaneensa valtalakia, Mannerin eduskuntaa ja Me vaadimme -julistusta sekä kannattaneensa porvarienemmistöisen eduskunnan päätöstä lujan järjestysvallan luomisesta, vaikka äänestikin ryhmäkurista johtuen puolueensa enemmistön mukaisesti. Yleislakon päätyttyä pidetyssä sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän kokouksessa hänen parlamentaristista menettelytapaa korostava esityksensä voitti Yrjö Sirolan ehdotuksen vallankumouksen käynnistämisestä. Turun mellakoiden jälkeen Helsingin punakaarti ja työväenjärjestöjen eduskunta painostivat eduskuntaryhmää lopettamaan toimintansa, mutta Saarinen sai estettyä lakkauttamisen kahden äänen enemmistöllä.

Sisällissodan alettua Saarinen määrättiin kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutetuksi nimitetyn Jalo Kohosen apulaiseksi. Saarinen ja Matti Paasivuori olivat ainoat Senaatintalolla järjestettyyn käskynjakoon osallistuneet kansanedustajat, jotka eivät suostuneet vallankumoushallituksen palvelukseen.Rinta-Tassi 1986, s. 250–251. Tampereelle palattuaan Saarista painostettiin ryhtymään lääninkomissaariksi, mutta hän päätti jatkaa piirisihteerin tehtäviään. Samaan aikaan kaupunkiin tuotiin Suinulan verilöylyn yhteydessä vangittuja suojeluskuntalaisia. Uusien veritekojen välttämiseksi joukko sosialidemokraatteja pyysi vankien luovuttamista heidän vastuulleen. Tarkoitusta varten perustetun vankeinhuoltokomitean puheenjohtajaksi valittu Saarinen valvoi punaisten vankilanjohtajien K. O. Iivosen, Vihtori Pajuniemen ja Jooseppi Lehdon toimintaa muutaman viikon ajan. Vankeja kohdeltiin pääsääntöisesti hyvin ja haavoittuneet saivat asianmukaista hoitoa. Heillä oli jopa niin hyvät oltavat, että se herätti katkeruutta punaisten omien rivimiesten keskuudessa. Lopulta punakaartin piiriesikunta erotti Saarisen, koska hän ei totellut Tuomas Hyrskymurron määräyksiä vankien kohtelun tiukentamisesta. Saarisen aloitteesta perustettiin myös tutkintokomitea, joka vapautti useita aiheettomasti vangittuja valkoisia. Punainen terrori jäi Tampereella vähäiseksi, mitä pidettiin Saarisen ja vanhemman polven maltillisten sosialidemokraattien ansiona. 

Tampereen taistelun aikana Saarinen oli virkailijana teknillisellä opistolla toimineessa punakaartin Hämeen rintaman piiriesikunnassa. Oman kertomuksensa mukaan hän haavoittui lievästi esikunnan tiloissa tapahtuneessa räjähdyksessä, joka surmasi ylipäällikkö Hugo Salmelan. Taistelujen tauottua Saarinen vangittiin 13. huhtikuuta, jonka jälkeen häntä pidettiin kolme viikkoa poliisilaitoksella. Toukokuun puolivälissä Saarisen oli tarkoitus lähteä eduskunnan istuntoon, mutta ilman matkustuslupaa hän ei voinut poistua kaupungista. Saarinen pidätettiin uudelleen juhannuksen alla ja vietiin Tampereen vankileirille, josta hänet siirrettiin Sörnäisten kuritushuoneeseen muitten vangittujen kansanedustajien seuraksi. Lokakuussa Saarinen sai kolmen vuoden kuritushuonetuomion avunannosta valtiopetokseen. Hänen katsottiin syksyllä 1917 osallistuneen eduskuntaryhmän jäsenenä Me vaadimme -julistuksen laatimiseen sekä piirisihteerinä vaikuttaneen työväen järjestyskaartien perustamiseen. Vankeina olleiden valkoisten annettua lausuntoja Saarisen puolesta tuomio muutettiin viiden vuoden ehdonalaiseksi ja hänet laskettiin vapaaksi.Valtiorikosylioikeuden akti, s. 2–3. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus kuitenkin korotti tuomion kahdeksan vuoden ehdottomaksi vankeudeksi. Saarinen pakoili viranomaisia pari kuukautta, kunnes poliisi viimein tavoitti hänet erään räätälin luota Tampereen Puutarhakadulta. Saarinen armahdettiin jo kesällä valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin päätöksellä, kun hänen ei katsottu vaikuttavasti ottaneen osaa kapinaan.

 Paluu eduskuntaan 
Vapautumisensa jälkeen Saarinen ryhtyi SDP:n Pohjois-Hämeen piirijärjestön taloudenhoitajaksi. Vuoden 1922 vaaleissa hänet valittiin jälleen eduskuntaan. Saarinen toimi myös presidentin valitsijamiehenä 1925 ja oli muun muassa pitkäaikainen Pienviljelijäin Liiton hallituksen jäsen. Pudottuaan eduskunnasta 1929 hän jatkoi piiritoimitsijana. Saarinen oli jatkuvissa riidoissa puoluetovereidensa kanssa ja kieltäytyi lähtemästä ehdolle vuoden 1930 vaaleihin. Keväällä 1933 piirijärjestö jätti Saarisen pois eduskuntavaalien ehdokaslistalta ”yleiseen vaalietuun” vedoten, jonka seurauksena hän erosi puolueesta. Asiaa ei puitu julkisuudessa, mutta Kansan Lehden pakinoitsija Yrjö Wilén kertoi myöhemmin ulostamisen johtuneen ”tilitaloushallinnollisista asioista.” Saarinen piti päätöstä kieroiluna, jollaisen uhrina hän väitti olleensa puolueessa koko sisällissodan jälkeisen ajan. 

Sosialidemokraatit jätettyään Saarinen vaikutti lyhyesti Suomen Pienviljelijäin Puolueessa. Vuonna 1934 hän perusti Isänmaallisen Kansanliikkeen piirisihteerin Jalmari Nykäsen kanssa Tampereen Kansallinen Työväenjärjestö -nimisen järjestön. Saarinen osallistui myös sen julkaiseman Kansallisen Työmiehen toimittamiseen. SPP:n äänenkannattajan Suomen Pienviljelijän mukaan järjestön ainoana tarkoituksena oli houkutella työväestöä fasistisen IKL:n äänestäjiksi. Yhteistyö Nykäsen kanssa jäi lyhytaikaiseksi, jonka jälkeen Saarinen vetäytyi päivänpolitiikasta. Terveysongelmista pitkään kärsinyt Saarinen vietti viimeiset vuotensa Parkanossa, jossa hän kuoli 77-vuotiaana marraskuussa 1956.

 Kirjallinen tuotanto 
Saarinen oli jo 1920-luvulta lähtien kirjoittanut useita näytelmiä salanimellä "Amalia Lehtonen". Vuonna 1928 Kansan Lehdessä ilmestyi hänen moniosainen sisällissodan kymmenvuotismuistelmansa. Sosialidemokraatit jätettyään Saarinen kirjoitti Vaasa-lehteen moniosaisen muistelmasarjan Kertomuksia punaisen verhon takaa salanimellä "Emil Virtasalo". Vuonna 1938 ilmestyi Saarisen tunnetuin teos Suomen punakaarti salanimellä "Arvid Luhtakanta". Kirjan ilmestyminen liittyi ilmapiirin muuttumiseen vuosikymmenen jälkipuoliskolla, jolloin syntyi tarve tutkia sodan tapahtumia perinteistä vapaussotakirjallisuutta laajemmasta näkökulmasta.Rinta-Tassi 1986, s. 15. Se keskittyi sisällissodan taisteluihin, mutta kirjassa korostui myös pesäeron tekeminen SDP:n ja punakaartien välille.

 Perhe 
Emil Saarisen puoliso oli jämsäläinen talollisen tytär Hilda Vanhala (1890-1918), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1913. Heidän ainoan lapsensa kuoltua 1916 pariskunta adoptoi Saarisen sisarentyttären nelivuotiaan tyttären, jonka isä oli puolalainen sotilas. Hilda Saarinen työskenteli muun muassa SDP:n Pohjois-Hämeen piirijärjestön taloudenhoitajana.

 Teokset 

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Kansanedustajat
Luokka:Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikot
Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Suomalaiset näytelmäkirjailijat
Luokka:Sortokausien aktivistit
Luokka:Suomen sisällissodan punaiset
Luokka:Pirkanmaan vaalipiiri
Luokka:Vuonna 1879 syntyneet
Luokka:Vuonna 1956 kuolleet