Voltaire

Voltaire, oikea nimi François-Marie Arouet (21. marraskuuta 1694 Pariisi – 30. toukokuuta 1778 Pariisi), oli ranskalainen kirjailija ja valistusfilosofi.

Terävä-älyinen Voltaire kirjoitti filosofisia kirjoituksia. Monien muiden valistusajattelijoiden tavoin hän oli liberaali, kannatti vapaakauppaa, ihmisoikeuksia, mielipiteen- ja uskonvapautta sekä oikeutta puolueettomaan oikeudenkäyntiin. Hän oli yhteiskunnallisten uudistusten suorasukainen kannattaja ja Bourbonien ancien régimen vastustaja Ranskan tiukoista sensuurilaeista ja henkilökohtaisesti kokemistaan kovista rangaistuksista huolimatta. 

Satiirisena väittelijänä Voltaire käytti usein teoksiaan Ranskan valtiollisten laitoksien, kirkon oppien, Raamatun epäjohdonmukaisuuksien ja papiston typeryyden arvostelemiseen. Tästä huolimatta Voltaire ei suinkaan ollut demokraatti, sillä hänen mielestään tasavalta edusti "massojen idiotismia". Sen sijaan Voltaire kannatti valistunutta itsevaltiutta, jossa filosofi toimisi yhdessä kuninkaan kanssa alamaistensa yhteiseksi eduksi. Hän sai kannatusta ajatuksilleen erityisesti Preussissa ja Venäjällä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on satiirinen romaani Candide.

Voltaire joutui usein vaikeuksiin arvostelunsa takia: hän istui kahdesti Bastiljin vankilassa ja joutui vuonna 1726 kolmeksi vuodeksi maanpakoon. Hän oli markiisitar, matemaatikko Émilie du Châtelet'n suojeluksessa 1730–1740 -luvuilla. 1750-luvulla Preussin kuningas Fredrik II Suuri otti Voltairen suojelukseensa Sanssoucin linnaan. Siellä ollessaan hän kävi vilkasta kirjeenvaihtoa Venäjän keisarinna Katariina Suuren kanssa. 

Voltaire kuoli Pariisissa vuonna 1778. Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin Panthéoniin.

 Suku ja koulutus 
François-Marien tausta oli keskiluokkainen. Syntymätodistuksensa mukaan hän syntyi 21. marraskuuta 1694, mutta hypoteesia syntymän salaamisesta ei voida kumota, sillä hän totesi itse useaan otteeseen, että se todella tapahtui 20. helmikuuta. Hän ei tuntenut rakkautta isäänsä, entistä notaari François Arouet'ta kohtaan, josta myöhemmin tuli tilintarkastusviraston pesänhoitaja eikä vanhempaa veljeään Armandia kohtaan. Hän oli nuorin viidestä lapsesta. Armand-François ja Robert olivat kuolleet jo vauvaikäisinä, ja François-Marie oli yhdeksän vuotta nuorempi kuin veljensä Armand (1685–1745) ja seitsemän vuotta nuorempi kuin sisarensa Marguerite-Catherine (1686–1726). Perhe kuului alimpaan aatelistoon. Myöhemmin Voltaire väitti olevansa korkea-arvoisemman aatelismiehen, upseeri ja lauluntekijä Guérin de Rochebrunen avioton poika. 

François-Marien äidistä Marie Marguerite d'Aumardista tiedetään tuskin mitään, eikä hän juurikaan puhunut hänestä. Tällä on saattanut olla aristokraattisia yhteyksiä. Äitinsä kuoltua kun hän oli 7-vuotias François-Marie näyttää kapinoineen jo lapsena perheen auktoriteettia vastaan. Hän kiintyi kummisetäänsä abbé François de Châteauneufiin (n. 1650–1708), joka oli epikurolainen vapaa-ajattelija. Tämä esitteli pojan kuuluisalle ja varakkaalle mesenaatille, entiselle kurtisaani Ninon de Lenclosille. Tämä jätti testamentissaan vuonna 1705 rahaa pojan kirjoja varten. Voltairen myönteinen suhde porvaristoon ja todellisuudentaju juontaa hänen juuriinsa.

François-Marie vietti suurimman osan nuoruudestaan Pariisissa ja sen liepeillä. Hän opiskeli kahdeksan vuotta jesuiittojen pitämässä collège Louis-le-Grandissa, jossa hän sai muun muassa taidekasvatusta. Vaikka hän väittikin, ettei ollut oppinut siellä muuta kuin "latinaa ja typeryyksiä", se mahdollisti hänen kirjallisten lahjojensa kehittymisen erityisesti teatterin alalla. Hän oppi koulussa rakastamaan kirjallisuutta, teatteria ja seuraelämää. Vaikka hän arvostikin koulun häneen juurruttamaa klassista makua, munkkien uskonnollinen opetus herätti hänessä skeptisyyttä ja pilkkaa.

Hän todisti Ludvig XIV:n viimeiset surulliset vuodet eikä koskaan unohtanut talven 1708–1709 nälänhätää (Le Grand Hiver) ja Espanjan perimyssodan aiheuttamia sotilaallisia katastrofeja eikä hugenottien uskonvainojen (Nantesin ediktin peruminen) kauhuja. Hän kuitenkin säilytti jonkin verran ihailua hallitsijaa kohtaan ja oli edelleen vakuuttunut siitä, että valistuneet kuninkaat ovat edistyksen välttämättömiä välikappaleita.

 Nuoruus 
pienoiskuva|Templen kortteli Pariisissa, Turgot'n kartta 1739. Suurpriorin palatsi (sisäänkäynnin oven oikealla puolella) kokosi yhteen libertiiniseuran, jossa François-Marie Arouet kävi ahkerasti lähdettyään lukiosta.
François-Marie lähti koulusta 17-vuotiaana ja oli jo silloin päättänyt tulla kirjailijaksi. Hänen isänsä kuitenkin olisi halunnut poikansa opiskelevan lakia. Voltaire teeskenteli työskentelevänsä Pariisissa lakimiehen apulaisena, mutta käytti suurimman osan ajastaan kirjoittaen satiirista runoutta. Isänsä toiveista huolimatta hän halusi omistautua kokonaan kirjallisuudelle ja vieraili usein Pariisissa Templen korttelissa, suurpriori herttua Philippe de Vendômen (1655–1727) kaupunkipalatsissa, joka oli tuolloin vapaamielisen libertiini-seurapiirin keskus.

Isä siirsi hänet pois tästä ympäristöstä joksikin aikaa lähettämällä pojan Pariisista opiskelemaan lakia Caeniin Normandiaan. Tämän jälkeen hän uskoi François-Marien kummisedän veljen, markiisi Pierre-Antoine de Châteauneufin huostaan. Tämä oli juuri nimitetty Haagin suurlähettilääksi ja suostui tekemään nuoresta miehestä yksityissihteerinsä. Mutta hänen vieraantumisensa ei kestänyt. Työskennellessään sihteerinä Ranskan suurlähetystössä Haagissa hän ihastui hugenottipakolaisen, journalisti ja kirjailija Anne-Marguerite Petit du Noyerin 21-vuotiaaseen tyttäreen Catherine Olympe du Noyeriin. Skandaalin pelossa Ranskan suurlähettiläs lähetti hänet takaisin Pariisiin jouluna 1713 ja raivostunut isä uhkasi lähettää poikansa Amerikkaan, mutta päätyi sijoittamaan hänet pariisilaisen rauhantuomarin virkaan.
pienoiskuva|Château de Sceaux'n linna, Jacques Rigaud 1736
pienoiskuva|Bastiljin vankila vuonna 1715, jossa Voltaire oli vankeudessa ikkunattomassa sellissä lähes vuoden ajan 
François-Marie Arouet kirjoitti esseittä ja historiallisia tutkielmia, jotka eivät aina olleet historiallisesti paikkansapitäviä. Hänen terävä älynsä teki hänestä suositun aatelispiireissä. Ludvig XIV:n kuoltua, moraalisesti vapaamman holhoojahallinnon alaisuudessa François-Marie Arouetista tuli Pariisin seurapiirien nokkelikko, ja hänen epigrammejaan lainattiin laajalti. Iloisen julkisivunsa takana hän oli pohjimmiltaan vakava ja ryhtyi opiskelemaan vakiintuneita kirjallisuuden tyylejä tragediaa ja eeppistä runoutta. 

Vierailtuaan vuonna 1715 Sceaux'n linnassa, jossa Mainen herttuatar Louise-Benedicte Bourbon-Condé piti Mainen herttua Louis-Auguste de Bourbonin, Ludvig XIV:n tunnustetun äpärän kanssa piti loistavaa hovia, hän ei voinut olla kirjoittamatta loukkaavia runoja sijaishallitsija Orléansin herttua Filip II:n ja tämän tyttären Berryn herttuatar Marie-Louise-Élisabeth d'Orléansin rakkaussuhteista. Pilkattuaan runossaan Ludvig XV:n irstasta holhoojaa, sijaishallitsija Orléansin herttua Filip II:ta. Hänet karkotettiin ensin toukokuussa 1716 Pariisista Tulleen ja erään lähteen mukaan, paljastettuaan ystäväkseen luulemalleen poliisin ilmiantajille vuonna 1717, että oli kirjoittanut kyseisen runon ja että leskeksi jäänyt Berryn herttuatar oli mennyt salaa synnyttämään aviottoman lapsen Pariisin liepeillä olevaan linnaan, hän joutui toukokuussa 1717 salaisen kuninkaallisen valtakirjan (lettre de cachet) avulla lähes vuodeksi, 11 kuukaudeksi vankeuteen Bastiljiin. Vankeutensa aikana hän kirjoitti vuonna 1718 ensimmäisen näytelmänsä, tragedian Oedipe. Näytelmästä tuli hyvin suosittu ja hän sai osakseen menestystä, häntä ylistettiin suuren klassisen näytelmäkirjailijan Jean Racinen seuraajaksi, ja tästä lähtien hän otti käyttöön Voltaire nimen.
pienoiskuva|Nuori François-Marie Arouet eli Voltaire, Nicolas de Largillière 1724-1725Hän halusi olla Ranskan Vergilius ja työskenteli eeppisen runoelman parissa, jonka sankari oli kuningas Henrik IV, jota kansa rakasti uskonsotien lopettajana. Runoelman La Henriade pilaa sen pedanttinen jäljittely Vergiliuksen Aeneisestä, mutta hänen aikalaisensa näkivät siinä vain runoelman inspiroiman suvaitsevaisuuden ihanteen. Hänellä oli vaikeuksia löytää työlleen kustantajaa ja hän matkusti vuonna 1722 Haagiin uuden rakastajattarensa, nuoren leski Marie-Marguerite de Rupelmonden kanssa. Ranskassa La Henriade julkaistiin salaa. Nämä kirjalliset voitot toivat hänelle eläkkeen hallitsijalta ja nuoren kuningatar Marie Leszczyńskan lämpimän hyväksynnän. Näin hän aloitti uransa hovirunoilijana. Hänen uusin näytelmänsä Mariamne esitettiin Ludvig XV:n häissä vuonna 1725.

Yhdessä muiden aikansa ajattelijoiden – kirjailijoiden ja tiedemiesten – kanssa uskoen järjen tehokkuuteen Voltaire oli filosofi 1700-luvun tyyliin. Salongeissa hän tunnusti aggressiivista deismiä, mikä järkytti hurskasmielisiä. Hän kiinnostui Englannista, joka suvaitsi ajatuksenvapautta; hän vieraili Ranskassa maanpaossa olleen konservatiivijohtaja, varakreivi Henry Saint John Bolingbroken (1678–1751) luona. Tämä oli poliitikko, puhuja ja filosofi, jota Voltaire ihaili siinä määrin, että vertasi häntä Ciceroon. Bolingbroken neuvosta hän opetteli englantia lukeakseen John Locken filosofisia teoksia.    

 Maanpako Englantiin 
pienoiskuva|Voltaire 41-vuotiaana, Maurice Quentin de La Tourin tekemän (hävinneen) muotokuvan mukaan Antoine Lécuyer n. 1737
Voltairen älyllistä kehitystä edisti onneton sattuma: riita erään merkittävän ylimyssuvun jäsenen, chevalier de Rohanin, Guy Auguste de Rohan-Chabot'n (1683–1760) kanssa, joka oli pilkannut hänen ottamaansa Voltaire-nimeä.  Kiistakumppanin perhe hankki salaisen kuninkaallisen valtakirjan (lettre de cachet), joka mahdollisti sellaisten henkilöiden rankaisemisen, jotka eivät olleet tehneet rikoksia mutta saattoivat olla vaaraksi kuninkaalliselle perheelle. Voltaire sai rangaistuksen: hänet hakattiin, vietiin Bastiljin vankilaan ja sitten Calais'hin 5. toukokuuta 1726, josta hän lähti Lontooseen. Hänen kohtalonsa oli nyt maanpako ja oppositio. Voltaire päätti tällöin, että Ranskan oikeusjärjestelmää on uudistettava. – Toisen selityksen mukaan de Rohan lähetti loukkausten vaihtamisen jälkeen seitsemän lakeijaansa pahoinpitelemään Voltairen, johon tämä vastasi kirjoittamalla julkisen kirjeen ja haastamalla de Rohanin kaksintaisteluun, mikä oli laitonta. Tämän jälkeen de Rohanin sukulaiset ostivat pidätyskirjeen ja Voltaire lähti maanpakoon vapaaehtoisesti.

Voltaire asui maanpakonsa aikana Englannissa. Maa vaikutti kokemusten ja ajatusten kautta häneen ja hänen teoksiinsa huomattavasti. Hän vaikuttui Englannin kuningasvallasta ja maassa vallinneesta suhteellisen laajasta ajatuksen ja uskonnon vapaudesta. Hän sai vaikutteita useilta henkilöiltä, kuten William Shakespearelta. Nuori Voltaire piti Shakespearea esimerkkinä ranskalaisille kirjailijoille, vaikka myöhemmin pitikin itseään ylivoimaisena kirjailijana.  

Yli kaksi vuotta kestäneen oleskelunsa aikana hän onnistui oppimaan englannin kielen; hän kirjoitti muistikirjansa englanniksi ja elämänsä loppuun asti hän osasi puhua ja kirjoittaa sitä sujuvasti. Hän tapasi ​​englantilaisia ​​kirjailijoita kuten Alexander Pope, Jonathan Swift ja William Congreve, filosofi George Berkeleyn ja teologi Samuel Clarken. Hänet esiteltiin Englannin hovissa, ja hän omisti runoelman La Henriade kuningatar Carolinelle. Vaikka aluksi varakreivi Henry Saint John Bolingbroke, joka oli palannut maanpaosta, suojeli häntä, näyttää siltä, ​​että hän riiteli konservatiivijohtajan kanssa ja kääntyi Robert Walpolen ja liberaalien whigien puoleen. Hän ihaili englantilaisten instituutioiden liberalismia, vaikka järkyttyikin puolueväkivallasta. Hän kadehti englantilaisten rohkeutta uskonnollisten ja filosofisten kysymysten käsittelyssä ja oli erityisen kiinnostunut kveekareista. Hän oli vakuuttunut siitä, että englantilaiset, erityisesti Isaac Newton ja John Locke, olivat tieteellisen ajattelun eturintamassa henkilökohtaisen vapautensa ansiosta. Hän uskoi, että kauppiaiden ja merimiesten kansakunta oli taloudellisten etujensa ansiota voitolla ​​Ludvig XIV:stä. Hän totesi, että jopa kirjallisuudessa Ranskalla oli opittavaa Englannista; hänen kokemuksensa shakespearelaisesta teatterista oli valtava, ja vaikka hän olikin järkyttynyt tuotantojen "barbarismista", häneen teki vaikutuksen hahmojen energia ja juonien dramaattinen voima.

 Paluu Ranskaan 
Oltuaan kolme vuotta maanpaossa Voltaire palasi Pariisiin, häntä ei otettu vastaan Versailles'n hovissa ja hän julkaisi ajatuksensa fiktiivisessä Englannin hallintoa käsittelevässä kirjoituksessa Lettres philosophiques sur les Anglais vuonna 1733. Ilman ennakkosensuurin hyväksyntää julkaistut kirjeet aiheuttivat suurta kohua Ranskassa, koska Voltaire piti Englannin kuningasvaltaa ranskalaista vastinettaan kehittyneempänä ja ihmisoikeuksia kunnioittavampana, erityisesti koskien uskonnollista suvaitsevaisuutta. Lopulta kirjoituksia poltettiin ja Voltaire ajettiin pois Pariisista. 

Teoksen Lettres philosophiques englanninkielisestä käännöksestä Letters Concerning the English Nation (1733) tuli erittäin suosittu Ranskan ulkopuolella. Voltaire voitti suuren summan arpajaisissa, ja teki onnistuneita sijoituksia siirtomaakaupassa. Näin hänen taloudellinen tilanteensa tuli erittäin hyväksi, ja hän saattoi lainata rahaa herttuoille ja ruhtinaille. Taloudellinen riippumattomuus, joka vahvistui entisestään kun Voltaire peri isänsä oli tärkeää, koska hänen ei tarvinnut kirjoitustyössään miettiä taloudellisten tukijoittensa miellyttämistä.
pienoiskuva|Château de Cireyn linna, Cirey-sur -Blaise

 Château de Cirey ja markiisitar du Châtelet 
pienoiskuva|Voltaire kuvattuna teoksessaan Élémens de la philosophie de Neuton, donnés par Mr de Voltaire.(1738)
Uskonnollista ja poliittista valtaapitävää valtaa niin avoimesti vastustaneen teoksen Lettres philosophiques sur les Anglais julkaisemista seurasi skandaali. Kun pidätysmääräys annettiin toukokuussa 1734, Voltaire hakeutui turvaan madame du Châteletin linnaan. Tämän vetäytymisjakson keskeytti vain matka Alankomaihin joulukuussa 1736 – muutaman viikon maanpako tuli suositeltavaksi lyhyen, rohkean epikurolaisen runon "Le Mondain" leviämisen jälkeen.

Château de Cireyn linna, joka sijaitsee Champagnen ja Lorrainen rajalla, korjattiin Voltairen rahoilla. Hänestä tuli huomattavan älykkään ja oppineen Châtelet'n markiisitar Gabrielle Émilie le Tonnelier de Breteuilin ystävä, työtoveri ja rakastaja. Heidän viisitoista vuotta kestänyt ystävyytensä tuotti paljon uusia ajatuksia. Voltaire ja markiisitar keräsivät yli 21 000 kirjaa, joka oli tuohon aikaan suunnaton määrä. He opiskelivat näitä kirjoja yhdessä ja suorittivat kokeita "luonnontieteissä" eli fysiikassa laboratoriossaan. 

Vuonna 1736 Ranskan akatemia julisti tutkijoille kilpailun siitä, kuka selvittäisi tulen ominaisuudet. Voltaire punnitsi erilaisia aineita ennen ja jälkeen palamisen määrittääkseen tulen massan. Émilie du Châtelet teki salaa omia tutkimuksiaan, ja lähetti kilpailuun myös omat vastauksensa. Kumpikaan heistä ei voittanut kilpailua, mutta episodi todisti du Châtelet'n olevan pätevä itsenäiseen tutkimustyöhön. Sekä hän että Voltaire saivat kilpailussa kunniamaininnan, mikä vahvisti heidän mainettaan tutkijoina.pienoiskuva|Elémens de la philosophie de Newton (1738), etusivu. Filosofi istuu kääntämässä. Käsikirjoitusta valaisee jumalallinen valo, joka tulee Newtonista jota heijastaa Voltaireen muusa, joka esittää Émilie du Châteletia. Hän teki käännöstyön ja työskenteli Voltairen kanssa Newtonin työn ymmärtämiseksi.Voltaire oppi aiemmista ongelmistaan ja pidättäytyi loukkaamasta ketään henkilökohtaisesti ja kieltäytyi kaikista epämukavista vastuista. Hän jatkoi kirjoittamista julkaisten muun muassa näytelmiä, kuten Mérope, ja lyhyitä kertomuksia. Näissä Englannissa vietetty aika toimi jälleen innoituksen lähteenä. Englannissa hän oli saanut paljon vaikutteita Isaac Newtonilta, ajan kuuluisimmalta tutkijalta. Voltaire luotti vahvasti Newtonin teorioihin, erityisesti koskien optiikkaa. Voltaire ja markiisitar du Châtelet muun muassa suorittivat paljon kokeita, jotka perustuivat Newtonin havaintoon, jonka mukaan valkoinen valo koostui spektrin kaikista väreistä — ja painovoimaa — kuuluisa tarina Newtonista ja hänen päähänsä pudonneesta omenasta on kerrottu Voltairen teoksessa Essai sur la poésie épique. Samalla kun madame du Châtelet opetteli englantia kääntääkseen Newtonia ja Bernard de Mandevillen The Fable of the Bees, Voltaire teki teoksessaan Éléments de la philosophie de Newton (1738) tunnetuksi ne englantilaisten tutkijoitten tekemät havainnot, jotka olivat tuttuja vain muutamille edistyneille tutkijoille Ranskassa, kuten tähtitieteilijä ja matemaatikko Pierre-Louis de Maupertuis'lle. 
Vaikka sekä Voltaire että markiisitar du Châtelet olivat kiinnostuneita myös Gottfried Leibnizin, Newtonin aikalaisen ja kilpailijan, ajattelusta, he pysyivät "newtonilaisina" ja perustivat teoriansa Newtonin töihin ja ajatuksiin. Vaikka on esitetty, että markiisitar olisi ollut "leibniziläisempi" näistä kahdesta, mikä olisi johtanut jännitteisiin heidän välillään, tämä on luultavasti liioiteltua – markiisitar jopa kirjoitti kerran: "je newtonise" ("minä 'newtonoin'"). Voltaire kirjoitti kirjan Newtonin ajattelusta: Eléments de la philosophie de Newton ("Newtonin filosofian perusteet"). Se oli luultavasti kirjoitettu yhdessä markiisitar du Châtelet'n kanssa.
pienoiskuva|Markiisitar Émilie du Châtelet, Quentin de La Tour'n pastellityö
Voltaire ja markiisitar du Châtelet opiskelivat myös historiaa, erityisesti henkilöitä, jotka olivat antaneet panoksensa sivistykselle. Voltaire oli työstänyt historiaa siitä saakka kun oli käynyt Englannissa. Hänen toinen englanninkielinen esseensä oli nimeltään Essay upon the Civil Wars in France. Kun hän palasi Ranskaan, hän kirjoitti elämäkerrallisen tutkielman Ruotsin kuningas Kaarle XII:sta. Se oli ensimmäinen teos, jossa Voltaire hylkäsi uskonnon. Hän kirjoitti, että ihmisten elämä ei ole tarkoitettu suurempien olentojen ohjattavaksi. Tutkielma voitti hänelle toimen historioitsijana kuninkaan hovissa. Voltaire ja markiisitar du Châtelet kirjoittivat myös filosofiasta, erityisesti metafysiikasta: mitä ja miksi elämä on, onko Jumalaa olemassa vai ei ja niin edelleen. He tutkivat yhdessä Raamattua ja pyrkivät selvittämään sen pätevyyden. Voltaire luopui uskonnosta ja uskoi kirkon ja valtion erottamisen ja uskonnonvapauteen, joihin hän oli saanut ajatuksen Englannissa.

Käydessään vuonna 1744 Pariisissa hän aloitti suhteen leskeytyneen sisarentyttärensä madame Denis'n, Marie Louise Mignotin (1712–1790) kanssa.  Vuonna 1746 hänet valittiin vuosien yrittämisen jälkeen Ranskan akatemian jäseneksi.

Hänen elämänsä suuri kriisi lähestyi. Vuonna 1748 Commercyssa, jossa hän oli liittynyt entisen Puolan kuninkaan, Lorrainen herttua Stanislas Leszczyńskin hoviin, hän huomasi madame du Châteletin ja runoilija Jean-François de Saint-Lambertin rakkaussuhteen, joka päättyi traagisesti. Syyskuun 10. päivänä 1749 hän todisti yhdessä aviomiehen ja de Saint-Lambertin Lunévillessä tämän epätavallisen älykkään naisen kuoleman 42-vuotiaana synnytyksen jälkeiseen veritulppaan. Émilie oli ollut hänen oppaansa ja neuvonantajansa 15 vuoden ajan. Hän palasi epätoivoisena Pariisin taloonsa, jossa he olivat asuneet yhdessä; hän nousi yöllä ja vaelteli pimeydessä kutsuen naista nimeltä.

 Sanssouci ja Fredrik Suuri 
pienoiskuva|Tafelrunde eli Fredrik Suuren 'pyöreän pöydän' seurue Sanssoucin linnassa Potsdamissa (Adolph von Menzel: 1850). Äärimmäisenä vasemmalla Fredrik Suuri, hänen oikealla puolellaan (selin) Voltaire.

Markiisitar Émilie du Châtelet'n kuoleman jälkeen vuonna 1749 Voltaire muutti Berliiniin ja liittyi ystävänsä ja ihailijansa Fredrik Suuren hoviin vuonna 1750. Tämä oli ollut jo vuodesta 1736 lähtien kirjeenvaihdossa Voltairen kanssa ja oli toistuvasti kutsunut häntä Sanssouscin linnaan Potsdamiin, jossa oli hänelle erikseen merkitty huone ja antoi hänelle nyt kamariherran 20 000:n livren vuosipalkan. Vuonna 1743 Voltaire oli käynytkin Sanssoucissa jo ensimmäisen kerran, mutta kävi ilmi että hän myös vakoili Preussin Itävallan perimyssodan sotatoimia Ranskalle, ja sai lähteä.

Aluksi kaikki meni hyvin, mutta pian Voltaire alkoi kohdata vaikeuksia. Voltaire sotkeutui korruptioon ja tämän seurauksena hän joutui väittelyyn Berliinin tiedeakatemian puheenjohtaja Pierre-Louis de Maupertuisin kanssa ja tapaus meni oikeuteen. Voltaire kirjoitti tälle pilkkaavan teoksen Diatribe du docteur Akakia ("Tohtori Akakian häväistyspuhe"). Tämä vihastutti Fredrik Suuren, joka antoi polttaa teoksen kaikki kappaleet, määräsi Voltairen  kotiarestiin Frankfurtiin Saksan rajalle ja takavarikoi kaikki hänen rahansa vuonna 1752. He sopivat välinsä 1760-luvulla.
pienoiskuva|Les Délices, Geneve

 Geneve 
Voltaire suuntasi kohti Pariisia, mutta Ludvig XV kielsi tätä tulemasta kaupunkiin koska häntä epäiltiin Preussin vakoojaksi. Voltaire muutti Marie-Louise Mignotin kansa Geneveen, josta hän osti ensimmäistä kertaa oman ison talon, jolle hän antoi nimen Les Délices ja aluksi hänet otettiin avoimesti vastaan. Hän oli kirjoittanut artikkeleita Diderotin ja d’Alembertin Encyclopédie tietosanakirjaan, ja vuonna 1756 hän julkaisi yleismaailmallisen historiansa, Essai sur les mœurs.  

Vuonna 1757 Jean le Rond d’Alembertin kriittinen artikkeli ”Genève” tietosanakirjassa oli aiheuttanut skandaalin kaupungissa. Geneve osoittautui erilaiseksi kuin Voltaire oli kuvitellut tai toivonut sen olevan, ja useiden kiistojen jälkeen kirkolliskokouksen auktoriteettien kanssa hän päätti lähteä kaupungista. Kiistat teoksen La pucelle d'Orléans julkaisusta ja Geneven teatteriesitykset kieltävä laki johtivat siihen, että Voltaire kirjoitti Gottfried Leibnizin filosofiaa satirisoivan teoksensa Candiden vuonna 1759 ja poistui kaupungista. 

 Viimeiset vuodet Ferneyssä 
pienoiskuva|Château de Voltaire Ferneyssä
pienoiskuva|254x254px|Madame Denis, Marie Louise Mignot, Joseph Siffred Duplessis
Voltaire ei ollut edelleenkään tervetullut Pariisiin, joten hän osti linnan ja siihen kuuluvat maat Ferneystä, viitisen kilometriä Genevestä luoteeseen ja runsas kilometri nykyisen Sveitsin rajalta. Voltaire rakennutti linnan uudelleen vuosina 1758–1766 ja asettui asumaan sinne vuonna 1760. Tässä symbolisesti marginaalisessa asemassa aivan rajan tuntumassa hän eli loppuelämänsä.
pienoiskuva|Aamiainen Ferneyn linnassa 4. heinäkuuta 1775, Voltairen vasemmalla puolella Marie Louise Mignot, Vivant Denonin kaiverrus
Tästä lähtien hän oli maanomistajan roolissa, huolehti kartanostaan ​​ja jopa rakennutti kirkon kyläläisille. Kirkossa on deistinen eikä suinkaan vaatimaton kaiverrus "Deo erexit Voltaire" (”Voltaire pystytti [tämän] Jumalalle”). Uusi rooli ei tarkoittanut, että Voltaire olisi Candiden tavoin löytänyt onnen puutarhanhoidosta ja muun maailman huomiotta jättämisestä. Päinvastoin, vuonna 1760 Voltaire julkaisi ensimmäisen kerran iskulauseen, jolla hän siitä lähtien allekirjoitti monia kirjeitään: Écrasons l’Infâme (”Murskatkaame halveksittavat”). Ferneyn tukikohdan vakaus näyttää antaneen Voltairelle seuraavien vuosien aikana mahdollisuuden käynnistää ja kannustaa kampanjoita, jotka pian tekivät hänestä Euroopan kuuluisimman kirjailijan.

Hugenotti Jean Calasin tapaus oli käänteentekevä hetki tässä suvaitsevaisuuden ristiretkessä. Calasia kidutettiin ja hänet murskattiin teilipyörällä vuonna 1762 sen jälkeen, kun hänet todettiin kyseenalaisten todisteiden perusteella syylliseksi poikansa murhaan. Voltaire johti menestyksekkäästi määrätietoista kampanjaa Calasin nimen puhdistamiseksi kirjoittamalla useita kirjeitä ja julkaisemalla useita teoksia, kuten teoksen Traité sur la tolérance (1763). Muita kampanjoita seurasi – onnistunut kampanja toisen hugenottisuvun, Sirvensien rehabilitoimiseksi. Heitä syytettiin katolilaiseksi kääntyneen tyttärensä murhasta. Epäonnistunut kampanja oli  armahduksen saaminen 19-vuotiaalle miehelle La Barrelle, joka tuomittiin poltettavaksi roviolla tiettyjen vähäpätöisten pyhäinhäväistystekojen tekemisestä (ja Voltairen filosofisen sanakirjan hallussapidosta). Nämä kampanjoinnit toivat Voltairen entistä suurempaan julkisuuteen ja hän selvästi nautti uudesta roolistaan: vuonna 1766 hän kirjoitti ystävälleen: "Voi kuinka rakastankaan tätä toiminnan ja hyvän tahdon filosofiaa".

Voltairen linna Ferneyssä on nimetty kansalliseksi monumentiksi vuonna 1959 ja se on ollut Ranskan valtion omistuksesta vuodesta 1999. Linnasta käytetään nimeä Château de Voltaire. Kunnan nimi on nykyisin Ferney-Voltaire. Voltaire asui linnassa vuodesta 1769 lähtien elämänsä loppuun asti.
pienoiskuva|Voltairen rintakuva, Jean-Baptiste Lemoyne 1744 
pienoiskuva|Voltairen hauta ja patsas Panthéonissa, Pariisissa

Kuolema
Helmikuussa 1778 jo matkalla sairastunut Voltaire palasi yli 20 vuoden poissaolon jälkeen Pariisiin uusimman näytelmänsä, tragedia Irènen maaliskuussa pidettyyn ensi-iltaan Comédie françaisessa ja hän sai sankarin vastaanoton. Näyttämölle kannettu filosofin rintakuva kruunattin laakeriseppeleellä. Heikentyneen terveytensä vuoksi matkan rasitukset olivat kuitenkin hänelle liikaa, hän sairastui uudelleen huhtikuussa ja kuoli todennäköisesti uremiaan 83-vuotiaana Pariisissa olevassa talosaan toukokuussa 1778. Hänen kuolinvuoteelleen tullut pappi yritti saada Voltairen tunnustamaan syntinsä, mutta kuoleva filosofi oli viittilöinyt tämän pois ja sanonut: "Antakaa minun kuolla rauhassa!" 

Koska hän oli arvostellut kirkkoa ja uskontoa, häntä ei saatu haudata siunattuun maahan. Hänen rakastajattarensa, sisarentytär Marie-Louise Mignotin vaikutuksella, jonka veli oli Scelliersin luostarin apotti, hänet haudattiin luostarin kirkkoon Champagnessa. Vuonna 1791 hänen jäännöksensä siirrettiin Pariisin Panthéoniin yli miljoonan ihmisen seuratessa kulkuetta.

Voltairen kuoleman jälkeen hänen sydämensä ja aivonsa irrotettiin ruumiista. Sydäntä säilytetään Ranskan kansalliskirjastossa, mutta aivot päätyivät todennäköisesti lipastoon, joka huutokaupattiin muiden huonekalujen ohessa tuntemattomalle ostajalle.

 Kirjailijanimi "Voltaire" 
Nimi Voltaire, jonka hän otti vuonna 1718 paitsi kirjailijanimekseen myös päivittäiseen käyttöön, on anagrammi hänen sukunimensä "Arouet" latinalaistetusta kirjoitusmuodosta ja liikanimen "le jeune" ("nuorempi") ensimmäisistä kirjaimista: AROVET Le Ieune. Nimessä on kaikuja myös perheen Poitoun alueella sijaitsevan linnan nimen "Airvault" tavuista eri järjestyksessä. Voltaire valitsi tämän nimen Bastiljin vankeuden jälkeen, minkä on ajateltu olleen häneltä merkkinä erkaantumisesta perheestään ja menneisyydestään muodollisesti.

Richard Holmes on tutkinut nimeä teoksessaan Voltaire's Grin. Myös hän pitää nimeä anagrammina, mutta lisää, että sellainen kirjailija kuin Voltaire on todennäköisesti myös halunnut nimen yhdistyvän nopeuteen ja rohkeuteen, esimerkiksi sanoihin "voltige" (akrobatia trapetsilla tai hevosella), "volte-face" (nopea käännähdys vastustajan kohtaamiseksi) ja "volatile" (alun perin nimitys mille tahansa siivekkäälle olennolle).* 
pienoiskuva|Voltairen sarkofagi, jossa kirjoitus: "Poëte, historien, philisophe, il agrandit l'ésprit humain et lui apprit qu'il devoit être libre." ("Runoilija, historioitsija, filosofi, hän laajensi ihmismieltä ja opetti sille että sen täytyy olla vapaa")
pienoiskuva|Voltaire työpöytänsä ääressä Sanssousin linnassa Preussissa, Pierre Charles Baquoy, n. 1795

 Filosofia ja politiikka 
Voltaire oli moraalirelativismin kannattaja. Hänen mukaansa vapaat arvot oikeuttavat erilaisiin menettelytapoihin erilaisissa tilanteissa. Hän ei myöskään halunnut asettaa mitään yksiselitteistä tai tarkkaan rajattua mallia maan hallintojärjestelmälle, vaan ajatteli kyseisen maan historian ja elinympäristön vaikuttavan vahvasti ja oikeuttavan useita eri vaihtoehtoja. Enimmäkseen hänen maineensa kuitenkin perustuu hänen arvosteleviin ja radikaaleihin näytelmiinsä ja kirjoitelmiinsa. Hän ei varsinaisesti tuonut moraali- tai tietofilosofialle mitään uutta.

Useimpien muiden valistusajattelijoiden tapaan Voltaire kannatti järkeä eikä taikauskoa, uskontoja tai mystiikkaa sekä poliittista ja taloudellista liberalismia vanhoillisen aatelisvallan ja protektionistisen merkantilismin ja sääntelyn sijaan. Hän ylisti Adam Smithiä, korosti erityisesti, miten vapaa talous tekee ihmisistä suvaitsevaisempia erilaisuutta kohtaan ja vastusti kiivaasti maaorjuutta Euroopassa. Eräs hänen toteamuksistaan kuuluu: "Tiedän olevani sivistyneiden ihmisten parissa, koska he sotivat raakalaisten tavoin".

Voltairen filosofian keskeinen teema on henkilökohtainen ja filosofinen vapaus. Niiden saavuttamiseksi hän ylistää kahta lähestymistapaa: skeptismiä ja kokeellista luonnontiedettä.

Teoksessaan Filosofinen sanakirja, Voltaire ylistää Montesquieun arvostelua orjakauppaa vastaan:

Voltairen mielestä mustat eivät tuolloin eläneet älyllisesti, mutta he vain tarvitsevat aikaa ja tulevaisuudessa hekin viljelevät maata hyvin ja tuntevat tähtien radat.

Voltairen teoksessa Candide päähenkilö on kauhuissaan siitä, "mihin hintaan syömme sokeria Euroopassa", kun hän tapaa eteläamerikkalaisen orjan, joka on silvottu pakenemisensa vuoksi. Toisaalla hän kirjoittaa ivallisesti "valkoisista ja kristityistä, jotka ostavat mustia halvalla myydäkseen heidät kalliisti Amerikassa". Silti hänen on väitetty tukeneen orjakauppaa eräässä kirjeessä,Davis, David Brion, The problem of slavery in Western culture (New York: Oxford University Press 1988)  p. 392Stark, Rodney, For the Glory of God: How Monotheism Led to Reformations, Science, Witch-Hunts, and the End of Slavery (2003), p. 359Miller, Christopher L., The French Atlantic triangle: literature and culture of the slave trade (2008) pp. x, 7, 73, 77 mutta kirjettä on pidetty väärennöksenä, koska "sen olemassaololle ei ole löytynyt ainuttakaan tyydyttävää lähdettä".

 Teokset 

 Lettres philosophiques sur les Anglais ("Filosofiset kirjeet englantilaisista" 1733, uudistettu painos 1778)
 Le Mondain (1736)
 Sept Discours en Vers sur l'Homme (1738)
 Zadig (Sallimus 1747)
 Mikromegas (ransk. Micromégas, 1752)
 Candide (1759)
 Dictionnaire philosophique (1764)
 Épître à l'Auteur du Livre des Trois Imposteurs ("Kirje 'Kolmen petkuttajan' kirjoittajalle") (1770)

 Näytelmät 
Voltaire kirjoitti 50–60 näytelmää, joihin kuuluu joitakin keskeneräisiä näytelmiä. Hänen näytelmiinsä kuuluvat:

 Oedipe (1718)
 Artémire (1720)
 Mariamne (1724)
 Brutus (1730)
 Éryphile (1732), tragedia
 Zaïre (1732), inspiroinut Vincenzo Bellinin oopperan Zaira (1829)
 Alamire (1733)
 La Mort de César (1735)
 Alzire, ou les Américains (1736), inspiroinut Giuseppe Verdin oopperan Alzira (1845)
 Zulime (1740), tragedia
 Mahomet (1741)
 Mérope (1743), tragedia
 Le Temple de la Gloire (1745), ooppera-baletti
 La princesse de Navarre (1745), komediallinen baletti
 Sémiramis (1748), tragedia, inspiroinut Gioachino Rossinin oopperan Semiramide (1823)
 Nanine, ou l’homme sans préjugé (1749), komedia
 Oreste (1750), tragedia
 Rome sauvée, ou Catilina (1752), tragedia
 Amélie ou le Duc de Foix (1752), tragedia
 L'Orphelin de la Chine (1755), tragedia
 Socrate (julkaistu 1759)
 La Femme qui a Raison (1759), komedia
 Tancrède (1760), tragedia; inspiroinut Gioachino Rossinin oopperan Tancred (1813)
 Le Caffé ou l'Écossaise (1760), komedia
 Olympie (1761), tragedia
 Saül, drame (1762)
 Octave et le jeune Pompée, ou le Triumvirat (1766)
 Les scythes (1767)
 Le dépositaire, comédie (1767)
 Charlot, ou La comtesse de Givry (1767)
 Les guèbres, ou la tolérance (1768), tragedia
 Les deux Tonneaux, esquisse d’opéra comique (1768), komedia
 Le baron d’Otrante, opéra buffa (1768)
 Don Pèdre, roi de Castille (1774)
 Sophonisbe (1774)
 Irène (1778), tragedia
 Agathocle (1779)

 Runous 
Voltaire osoitti runoilijankykyjä jo varhaisessa iässä. Myös hänen ensimmäiset julkaistut teoksensa olivat runoutta. Lukuisten lyhyempien runojen lisäksi hän kirjoitti kaksi pitkää eeppistä runoa La Henriade (1723) ja La pucelle d'Orléans ('Orleansin kirppu', n. 1730, uudelleen julkaistu 1762), pilkkarunon kansallissankaritar Jeanne d'Arcista. La Henriade oli kirjoitettu Vergiliusta imitoiden, käyttäen aleksandriinikuplettimuotoa, joka oli muokattu monotoniseksi draamallista käyttöä varten. Voltairelta kuitenkin puuttui sekä kiinnostus että ymmärrys aiheesta, mitkä kummatkin seikat vaikuttivat kielteisesti runon laatuun. La Pucelle puolestaan oli karkean koominen ivamukaelma, joka pilkkasi katolista uskontoa ja kansallista historiaa. Voltairen lyhyempiä runoja pidetään yleisesti näitä pidempiä teoksia parempina.

 La Henriade (1723)
 La pucelle d'Orléans (n. 1730, toimitettu ja uudelleenjulkaistu 1762)
 Le Mondain (1736)
 Poème sur le désastre de Lisbonne (1755–1756)
 Épître à l'Auteur du Livre des Trois Imposteurs (1770)

 Proosa 
Voltairen proosateokset, jotka oli yleensä kirjoitettu pamfleteiksi, oli usein kirjoitettu poleemisiin tarkoituksiin. Candide hyökkäsi uskonnollista ja filosofista optimismia vastaan, L'Homme aux quarante ecus ('Neljänkymmenen rahan mies') aikakauden yhteiskunnallisia ja poliittisia tapoja vastaan, Zadig ja monet muut moraalista ja metafyysistä oikeaoppisuutta vastaan, ja jotkut taas oli kirjoitettu Raamatun pilkkaamiseksi. Näissä teoksissa Voltairen ironinen tyyli on hyvin näkyvissä, erityisesti pidäteltynä ja yksinkertaisena verbaalisena käsitettelynä. Voltaire ei koskaan viivy liian pitkäksi aikaa samassa asiassa, ei pysähdy nauramaan juuri sanomalleen, ei selitä tai kommentoi omia vitsejään tai liioittele niiden muotoa. Erityisesti Candide on hyvä esimerkki hänen tyylistään.

Voltaire raivasi yhdessä Jonathan Swiftin kanssa tietä tieteiskirjallisuudelle ja sen mahdollistamalle filosofiselle ironialle. Tällaisesta on esimerkkinä erityisesti teos Mikromegas.

 Novellit 

 Cosi-sancta (1715)
 Micromégas (1738)
 Zadig ou la Destinée (1747)
 Le Monde comme il va (1750)
 Memnon ou la sagesse humaine (1750)
 Lettre d’un Turc, sur les fakirs et sur son ami Bababec (1750)
 Sur le paradoxe que les sciences ont nui aux mœurs [Timon] (1755)
 Songe de Platon (1756)
 Histoire des voyages de Scarmentado écrite par lui-même (1756)
 Les Deux Consolés (1756)
 Candide, ou l'optimisme (1759)
 Histoire d'un bon bramin (1759)
 The City of Cashmere (1760)
 The King of Boutan (1761)
 Aventure indienne (1764)
 Le blanc et le noir (1764)
 Jeannot et Colin (1764)
 Petite digression, Les aveugles juges des couleurs (1766)
 L'Ingénu, les aventures d’un Huron (1767)
 La Princesse de Babylone (1768)
 L'Homme aux quarante écus (1768)
 Les lettres d’Amabed (1769)
 Le Taureau blanc (1773–1774)
 Aventure de la mémoire (1773)
 Histoire de Jenni, ou le sage et l’athée (1774)
 Éloge historique de la raison (1774)
 Les Oreilles du comte de Chesterfield (1775)

 Pamfletit 

 Lettre d’un quaker à Jean-George Lefranc de Pompignan (1763)
 Seconde Lettre du quaker (1763)
 Lettres philosophiques sur les Anglais (Rouen, 1734)
 Sept Discours en Vers sur l'Homme (1738)
 The Elements of Sir Isaac Newton's Philosophy (1738; 2nd expanded ed. 1745)
 Dictionnaire philosophique (1752)
 The Sermon of the Fifty (1759)
 The Calas Affair: A Treatise on Tolerance (1762)
 Traité sur la tolérance (1763)
 Ce qui plaît aux dames (1764)
 Idées républicaines (1765)
 La Philosophie de l'histoire (1765)
 Questions sur les Miracles (1765)
 Des singularités de la nature (1768)
 Questions sur l'Encyclopédie (1770–1774)
 Les Dialogues d'Evhémère (1777)

 Historialliset teokset 
 Kaarle XII:n historia (1731)
 Ludvig XIV:n aika (1752)
 Ludvig XV:n aika (1746–1752)
 Keisarikunnan aikakirjat, osa I: Kaarle Suuri, A.D. 742 – Henrik VII 1313 (1754)
 Keisarikunnan aikakirjat, osa II: Ludvig Baijerilainen, 1315 – Ferdinand II 1631 (1754)
 Venäjän keisarikunnan historia Pietari Suuren valtakaudella (osa I 1759; osa II 1763)

 Evankeliumien arvostelu 
Voltaire vastusti kristillisiä uskomuksia. Hän väitti, että evankeliumit olivat keksittyjä ja ristiriitaisia ja että Jeesusta ei ollut olemassa – että evankeliumit olivat kirjoittaneet ne, jotka halusivat luoda Jumalan omaksi kuvakseen. Tuon ajan kristillinen apologetiikka ja sen vastaukset Voltairelle eivät ollut nekään kovin vakuuttavia, koska monet välttelivät Voltairen teoksia. 

Voltairen kerrotaan sanoneen, että sata vuotta myöhemmin Raamattu olisi hylätty kirja, jota olisi vain museoissa.

 Filosofia 

Voltairen suurin filosofinen teos on Dictionnaire philosophique, joka koostui hänen Encyclopédie'hin kirjoittamistaan artikkeleista sekä useista lyhyemmistä kirjoituksista. Vaikka se suuntasi arvostelua Ranskan poliittisia instituutioita ja Voltairen henkilökohtaisia vihollisia vastaan, sen pääkohteet olivat kuitenkin Raamattu ja katolinen kirkko. Teos häviää ehkä vain Voltairen novelleille esimerkkinä hänen kirjallisesta ja henkilökohtaisesta luonteestaan.

 Kirjeenvaihto 
Voltaire kirjoitti elämässään valtavan joukon kirjeitä, yhteensä yli 20 000 – 25 000. Kirjeet näyttävät Voltairen tarmokkaana, monipuolisena, halutessaan taitavasti imartelevana, liikemiesvaistoisena, sekä kyvykkäänä nopeisiin käännöksiin päästäkseen pakoon vihollisiaan.

 Muut teokset 
Yleisessä kritiikissään ja sekalaisissa kirjoituksissaan Voltaire näytti journalistiset kykynsä. Kirjallisuuskritiikistä merkittävin teos on Commentaire sur Corneille. Tutkielma näytti kuitenkin myös Voltairen puutteet, koska ei selvästikään tuntenut oman kielensä ja kirjallisuutensa historiaa kovinkaan hyvin.

Voltairen teokset ja erityisesti hänen kirjeensä sisältävät usein sanan l'infâme ("alhainen", "paheksuttava", "pahamaineinen") ja ilmaisun "écrasez l'infâme" ("hävittäkää(mme) se alhainen") joko kokonaan tai lyhennettynä. Ilmaisu on joskus tulkittu väärin merkitsemään Kristusta, mutta todellisuudessa se merkitsi "vainoavaa ja etuoikeutettua puhdasoppisuutta" yleisesti. Voltaire näki sellaisen järjestelmän ympärillään, oli saanut tuntea sen karkotuksina ja kirjojen takavarikoimisena tai tuhoamisena, ja nähnyt sen murhasta syytetyn hugenotti Jean Calas'n ja 19-vuotiaan nuoren miehen, La Barren kärsimyksissä.

 Perintö 
pienoiskuva|312x312px|Voltairen rintakuva, Jean-Antoine Houdon, 1778
Voltaire katsoi ranskalaisen porvariston olevan liian pieni ja tehoton, aristokratian loismainen ja rappeutunut, aatelittomien säätyjen oppimaton ja taikauskoinen, ja kirkon paikalleen jämähtänyt voima, joka oli hyödyllinen pelkästään vastavoimana, koska sen kantamat verot auttoivat tuen saamisessa vallankumoukselle.

Voltaire ei luottanut kansanvaltaan, jonka hän katsoi olevan samaa kuin massojen tylsämielisyys. Voltairelle vain filosofien (kuten hänen itsensä) avustama valistunut kuningasvalta tai valistunut absolutismi saattoi tuoda muutoksen, koska silloin kuninkaan etuna olisi ollut parantaa Ranskan voimaa ja vaurautta. Voltairen kerrotaan sanoneen, että hän "tottelisi mieluummin yhtä leijonaa kuin kahtasataa rottaa (omasta) lajistaan". Voltaire katsoi kuningasvallan olevan avain edistykseen ja muutokseen.
pienoiskuva|Voltairen patsas Comédie Françaisen lämpiössä
Hän katsoi afrikkalaisten olevan erillinen, eurooppalaisia alempi laji ja juutalaisten olevan "tietämätöntä ja barbaarista kansaa". Voltaire kannatti polygenismiä eli oppia, jonka mukaan ihmisroduilla oli erillinen toisistaan riippumaton alkuperänsä. Monista juutalaisia arvostelevista kirjoituksistaan huolimatta hän kuitenkin tuomitsi juutalaisvainot, eikä kehottanut koskaan väkivaltaan juutalaisia vastaan.Durant, Will & Durant, Ariel 1967, The Story of Civilization: Rousseau and Revolution. Simon & Schuster, sivu 629. Voltaire myös ylisti ystäväänsä Daniel de Fonsecaa, joka oli juutalainen filosofi. Tutkielmassaan suvaitsevaisuudesta hän kirjoitti juutalaisten olevan kristittyjä suvaitsevaisempia.

Voltaire romaani Candide joutui sensuurin kohteeksi, eikä Voltaire myöntänyt sitä avoimesti omaksi teoksekseen. Voltaire tunnetaan myös monista mietelmistä, kuten "Si Dieu n'existait pas, il faudrait l'inventer" ("Jos Jumalaa ei olisi olemassa, hänet täytyisi keksiä"), joista monet ovat peräisin runomitassa kirjoitetusta kirjeestä Épître à l'Auteur du Livre des Trois Imposteurs.

Ranskassa Voltairea kunnioitetaan rohkeana poleemikkona, joka taisteli kansalaisoikeuksien kuten puolueettoman oikeudenkäynnin ja uskonnonvapauden puolesta, ja joka arvosteli ankarasti ancien régimen eli vanhoillisen yhteiskunnan ulkokultaisuutta ja epäoikeudenmukaisuuksia. Tuon ajan Ranskassa kansalle oli sälytetty ankara verotaakka, kun taas papisto ja erityisesti aatelisto eivät perinteisesti maksaneet veroa, koska ylempään säätyyn oli kuulunut etuna verovapaus keskiajalta lähtien.

Jotkut Voltairen arvostelijat kuten Thomas Carlyle ovat sanoneet, että vaikka Voltaire olikin voittamaton kirjallisessa tyylissä, hänen parhaimmillakaan teoksilla ei ole paljon arvoa sisällön suhteen eikä hän koskaan esittänyt yhtään aidosti omaa ajatustaan. Kanadalainen filosofi John Ralston Saul on syyttänyt länsimaisen, teknokraattisen yhteiskunnan epäonnistumisesta Voltairea teoksessaan Voltaire's Bastards: the Dictatorship of Reason in the West.

Ranskalainen Ferneyn kaupunki, jossa Voltaire eli viimeiset kaksikymmentä elinvuottaan, nimettiin Ranskan vallankumouksen jälkeen Ferney-Voltaireksi. Hänen linnansa on nykyään museo (L'Auberge de l'Europe). Voltairen kirjasto on säilytetty koskemattomana Venäjän kansalliskirjastossa Pietarissa, jonne Katariina II hankki sen 1790-luvulla ennen omaa kuolemaansa.

 Kirjallisuutta 
 Chew, Robin (toim.): Voltaire, Author and Philosopher . Lucidcafé.
 McNeil, Russell: Voltaire (1694)  Malaspina Great Books.

 Spielvogel, Jackson J.: Western Civilization -- Volume II: Since 1500 (5th Edition -- 2003)
 Vernon, Thomas S.: Voltaire 


 Lähteet 

 Kirjallisuutta 
 Suomennetut teokset 




  https://netn.fi/wp-content/uploads/2012/06/netn063-03.pdf


 Muuta kirjallisuutta 


 Aiheesta muualla 

Teoksia:
 Vapaasti ladattavia Voltairen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä (suomeksi)
 Voltairen teoksia (Project Gutenberg) 
 Works of Voltaire
Muuta:
 Institut et Musée Voltaire 
 Société Voltaire 
 Mauno Jääskeläinen : Seikkaileva filosofi. Otteita Voltairen elämästä, Suomen Kuvalehti, 20.08.1938, nro 33, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Deistiset ajattelijat
Luokka:Ranskalaiset orjuuden vastustajat
Luokka:Ranskalaiset filosofit
Luokka:Ranskalaiset kirjailijat
Luokka:Ranskalaiset näytelmäkirjailijat
Luokka:Ranskan akatemian jäsenet
Luokka:Uskontokriitikot
Luokka:Valistusfilosofit
Luokka:Vuonna 1694 syntyneet
Luokka:Vuonna 1778 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit