Frans Emil Sillanpää

Frans Emil Sillanpää () oli suomalainen kirjailija.

Sillanpää on ainoa suomalainen kirjailija, jolle on myönnetty Nobelin kirjallisuuspalkinto. Palkinnon hän sai vuonna 1939 ”syvällisestä ymmärtämyksestään maansa maalaisväestöä kohtaan ja siitä ihastuttavan taiteellisesta tavasta, jolla hän kuvasi heidän elämäntapaansa ja heidän luontosuhdettaan”.

Vuonna 1987 Mitä missä milloin -vuosikirjan toimituksen kokoama raati valitsi Sillanpään yhdeksi Suomen itsenäisyyden ajan 70 vaikuttajasta.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1988, s. 198. Helsinki: Otava, 1987. Vuonna 2004 Sillanpää oli mukana Suuret suomalaiset -äänestyksessä asiantuntijoiden kokoamalla ennakkolistalla, mutta karsiutui yleisöäänestyksen tuloksena syntyneeltä lopulliselta sadan kaikkien aikojen suurimman suomalaisen listalta.Suuret suomalaiset, s. 258. Helsinki: Otava, 2004. . 

Lapsuus ja kouluvuodet
Sillanpään vanhemmat olivat alun perin Kauvatsalta kotoisin ollut mäkitupalainen Frans Henrik ”Pransu” Koskinen (1851–1921) ja hämeenkyröläinen palvelija Loviisa Vilhelmina ”Miina” Mäkelä (1848–1927), jotka menivät naimisiin vuonna 1882. Sillanpään lapsuusvuosina perhe asui Hämeenkyrön Kierikkalan kylässä Myllykolu-nimisessä mökissä. Myöhemmin Sillanpään perhe muutti Heinijärven kylässä sijaitsevaan Töllinmäkeen, josta Sillanpään vanhemmat ostivat entisen suutarintöllin.

Perheeseen syntyi ennen Frans Emiliä kaksi muutakin lasta, mutta nämä kuolivat jo pieninä. Sillanpää kävi aluksi vuosina 1895–1898 Jumesniemen kirkko-koulua, ja sitten Haukijärven kansakoulua, jossa opettajana oli hänen pikkuserkkunsa Hilja Tättälä. Hän menestyi opinnoissaan niin hyvin, että vanhemmat päättivät lähettää hänet oppikouluun Tampereelle. Tämän mahdollisti se, että Sillanpään isä oli joitakin vuosia aiemmin perustanut pienen sekatavarakaupan, jonka tuotolla perheen taloudellinen asema oli kohentunut.  

Sillanpää aloitti koulunkäynnin syksyllä 1900 Tampereen Suomalaisessa Reaalilyseossa, asuen ensin alivuokralaisena kirvesmies Janne Davidssonin perheessä Mustanlahdenkadulla Amurissa ja myöhemmin Kuninkaankadulla. Hänen koulutovereitaan olivat muun muassa Lauri Pohjanpää, Brynolf Honkasalo, Arvo Sotavalta ja Bertel Strömmer. Vanhemmat saattoivat tukea häntä vuoteen 1905 saakka, mutta sen jälkeen Sillanpää joutui itse hankkimaan varoja koulun jatkamiseen. Hän saikin jonkin verran rahallista tukea eri tahoilta, mutta tärkeimmäksi tukijaksi tuli tamperelainen tehtailija Henrik Liljeroos, jonka nuorimman pojan kotiopettajana Sillanpää toimi viimeisinä kouluvuosinaan. Sillanpää oli kesäisin myös kotiopettajana Lempäälässä Sotavallan ja Lopen kartanoissa sekä yhden kesän tamperelaisen Aamulehden kesätoimittajana. Sillanpää pääsi ylioppilaaksi 1908 hyvin arvosanoin.

Opiskeluvuodet
Sillanpää aloitti opinnot Helsingin yliopistossa syksyllä 1908 Henrik Liljeroosin sekä tilanomistajien Jalmari Raipalan ja J. A. Sotavallan tuella. Hän aloitti filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla tarkoituksenaan opiskella lääkäriksi. Lääketieteilijöiden oli kuitenkin suoritettava ensin medikofiilitutkinto, jota varten Sillanpääkin osallistui muun muassa fysiikan ja botaniikan luennoille. Opiskelutoverinsa Heikki Järnefeltin kautta Sillanpää tutustui Järnefeltin perheeseen ja tämän isään taidemaalari Eero Järnefeltiin. Sillanpää viettikin opiskeluvuosinaan paljon aikaa Järnefeltien kodissa Suvirannassa Tuusulassa ja tutustui moniin aikakauden merkkihenkilöihin, kuten Jean Sibeliukseen, Pekka Haloseen ja Juhani Ahoon. Näinä vuosina alkoi tosin myös Sillanpään runsas alkoholin käyttö, joka aiheutti hänelle myöhemmin paljon ongelmia. Terveydellisistä syistä johtuen Sillanpään opinnot eivät sujuneet ja hän joutui palaamaan kotiinsa Hämeenkyröön joulukuussa 1913. Sillanpään vanhemmat asuivat silloin pienessä mökissä Heinijärven Töllinmäellä ja sinne myös Sillanpää asettui.

Kesken jääneet opinnot antoivat kuitenkin paljon vaikutteita Sillanpään myöhemmälle kirjalliselle tuotannolle. Sillanpään ajatteluun vaikuttivat Charles Darwin kehitysoppeineen sekä saksalaiset biologi ja filosofi Ernst Haeckel ja Nobel-kemisti Wilhelm Ostwald ja myös Leo Tolstoi ja Arvid Järnefelt. Heidän vaikutustaan oli Sillanpään biologinen determinismi ja periaatteellinen väkivallan ja sotien vastustaminen sekä usko siihen että luonnontieteet kehittyessään siirtäisivät tällaiset atavistiset ilmiöt historiaan. Myöhemmin Sillanpää tutustui myös saksalaiseen Oswald Spengleriin ja omaksui häneltä ajatuksen sivilisaatioiden ihmiselämää vastaavasta elinkaaresta.

Kirjailijanuralle
Sillanpään kirjailijanura sai alkunsa kun hän alkoi lähettää E. Syväri -nimimerkillä kirjoittamiaan novelleja julkaistavaksi Uusi Suometar -lehteen. Näistä ensimmäinen Kodin helmasta julkaistiin 1915 ja novellit saivat myönteisen vastaanoton. WSOY:n toimitusjohtaja Jalmari Jäntti kiinnostui Sillanpään kirjoituksista. Sillanpää itse olisi halunnut debytoida novellikokoelmalla, mutta kustantaja sai kuulla Sillanpään työstävän romaania, ja vaati aloitettavan sillä. Monien vaikeuksien kautta käsikirjoitus valmistui, ja se julkaistiin 1916 nimellä Elämä ja aurinko. Novellikokoelma, Ihmislapsia elämän saatossa, julkaistiin seuraavana vuonna.

Vuonna 1915 Sillanpää tutustui 17-vuotiaaseen Sigrid ”Siikri” Maria Salomäkeen (1897–1939), joka oli tullut sisäköksi Sillanpään hämeenkyröläisen ystävän Eero Koskimiehen isännöimään Laitilan virkataloon. Sigrid Salomäen sosiaalinen tausta oli samanlainen kuin Sillanpäälläkin, hän oli kotoisin Raipalan taloon kuuluneesta Hirvelä-nimisestä mäkituvasta. Tästä alkanut seurustelu johti lopulta siihen, että Sillanpää meni Siikrin kanssa naimisiin syyskuussa 1916. Pariskunnan esikoinen syntyi maaliskuussa 1917, kaikkiaan heillä oli kahdeksan lasta: Saara (s. 1917), Esko (s. 1919), Helmi (s. 1921), Paula (s. 1923), Eero (s. 1924), Juhani (s. 1926), Heikki (1933–1934) ja Kristiina (s. 1938).Rouva Sigrid Sillanpää kuollut, Helsingin Sanomat, 22.04.1939, nro 107, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Suomen sisällissodan aikana Sillanpää pyrki olemaan puolueettomana. Hän joutui kuitenkin vuoron perään sodan kummankin osapuolen pidättämäksi ja arvosteli sekä punaisten että valkoisten suorittamia väkivallantekoja. Valkoisten voittonsa jälkeen käynnistämät kostontoimenpiteet teloituksineen herättivät Sillanpäässä suuttumusta. Keskellä sotaa Sillanpää suomensi belgialaisen symbolistin Maurice Maeterlinckin teosta Köyhäin aarteet (Le trésor des humbles). Veristen selvittelyjen kiihtyessä Sillanpään kotipitäjässä tämä mystiikkaa lähenevä köyhyyden filosofia auttoi tyynnyttämään kirjailijan mieltä. Hän pyrki näkemään pintaa syvemmälle niihin syihin, jotka olivat johtaneet sisällissodan kaltaiseen murhenäytelmään.

Sotakokemustensa pohjalta Sillanpää alkoi kirjoittaa kesällä 1918 romaania Hurskas kurjuus, joka seuraa punaisiin kuuluvan torppari Juha Toivolan vaiheita 1860-luvun nälkävuosista aina kevääseen 1918, jolloin hänet teloitetaan syytettynä murhasta, jota hän ei ole tehnyt. Kustantaja jätti romaanista pois joitakin osia, mutta se julkaistiin kuitenkin jo vuonna 1919. Romaani käännettiin ruotsiksi nimellä Det fromma eländet (1920) ja Sillanpää alkoi tulla tunnetuksi myös muissa Pohjoismaissa. Sillanpään pyrkimys objektiivisuuteen romaanissa herätti kritiikkiä julkaisun aikaan.

1920-luku: Talousvaikeudet haittaavat kirjailijan työtä
Saavuttamansa menestyksen innostamana Sillanpää alkoi rakentaa itselleen ja perheelleen Saavutus-nimistä kirjailija-asuntoa Hämeenkyrön Vanajan kylään. Sillanpään ystävän Bertel Strömmerin suunnittelema, uusklassista tyyliä edustava huvila valmistui joulukuussa 1920 muuttokuntoon. Huvila jäi kuitenkin osin keskeneräiseksi Sillanpään rahavaikeuksien takia, ja sen rakentamisesta alkoi Sillanpään velkakierre. Sillanpään perhe asui huvilassa vakinaisesti vuosina 1920–1925 ja vielä 1927–1928. Sen jälkeen, kun Sillanpää perheineen muutti 1929 Helsinkiin, he asuivat Saavutuksessa enää satunnaisesti lähinnä kesäisin ja joulunpyhien aikaan. Saavutus joutui Sillanpään kustantajan haltuun hänen velkojensa panttina.  

Sillanpää julkaisi 1920-luvulla lähinnä novellikokoelmia sekä vuonna 1923 ilmestyneen pienoisromaanin Hiltu ja Ragnar, jota hän itse myöhemmin piti parhaana teoksenaan. Samaan aikaan Sillanpään taloudelliset ongelmat lisääntyivät ja hän velkaantui jatkuvasti lisää. Hän ei myöskään pystynyt tuottamaan kustantajan haluamia uusia romaaneja. Sillanpään kustantaja WSOY tarjosi hänelle lopulta ratkaisuksi vakinaista työtä kustannustoimittajana. Sillanpää olikin vuosina 1925–1927 WSOY:n palveluksessa, ja hän asui tämän ajan perheineen Porvoossa. Vuonna 1927 he palasivat takaisin Hämeenkyröön ja Sillanpää onnistui jonkin aikaa hankkimaan riittävästi rahaa kirjallisilla töillään. Syksyllä 1928 paikallinen sähköyhtiö katkaisi maksamattomien laskujen takia sähköt Saavutuksesta ja Sillanpään perhe joutui muuttamaan pimeästä talosta Tampereelle, jossa he asuivat sitten vuoden verran ennen Helsinkiin muuttoa.

1930-luku: Kirjailijanura korkeimmillaan 
Vuonna 1929 Sillanpään kirjojen kustantajaksi vaihtui WSOY:n tilalle Otava ja samana vuonna Sillanpää siirtyi asumaan Helsinkiin. Otava maksoi WSOY:lle Sillanpään tekemät velat, lunasti teosten oikeudet ja myymättömien teosten varaston sekä Saavutus-huvilan. Kauppa on ollut kallein yksittäistä kirjailijaa koskeva sopimus Suomessa, 633 000 markkaa. 1930-luvun alussa hyvään luomisvireeseen päässyt Sillanpää julkaisi useita merkittäviä romaaneja: Nuorena nukkunut 1931, Miehen tie 1932 ja Ihmiset suviyössä 1934. Nämä romaanit, niistä erityisesti palvelustyttö Silja Salmeluksen elämänvaiheita kuvannut Nuorena nukkunut, herättivät huomiota ulkomaillakin ja Sillanpäätä alettiin jo 1930-luvun alusta lähtien pitää Suomen ehdokkaana Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Sillanpää itsekin pyrki edistämään tätä asiaa vierailemalla usein Ruotsissa ja luomalla suhteita sikäläisiin kirjallisiin piireihin. Nobel-palkintoa Sillanpää ei kuitenkaan vielä 1930-luvun alussa saanut; tähän saattoi vaikuttaa samaan aikaan Helsingin yliopiston suomalaistamisesta käyty kielitaistelu. Sillanpää oli 1930-luvulla myös kiinnostunut kansanperinteestä ja kotiseutututkimuksesta, ja hänen kotonaan Helsingissä kokoontui säännöllisesti niin sanottu Perjantaikerho, jossa Sillanpää, Sakari Pälsi, Kustaa Vilkuna ja Martti Haavio keskustelivat kielentutkimuksen ja kansatieteen aiheista. Vuonna 1936 Sillanpää sai Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtorin arvon.

Sillanpää tuli 1930-luvun jälkipuoliskolla tunnetuksi oikeistoradikalismin ja diktaattorien vastustajana sekä kulttuuriliberaalina pohjoismaisen suuntauksen kannattajana. Sillanpää kirjoitti tällöin muun muassa 1938 Suomen Sosialidemokraatissa ilmestyneen Joulukirjeen diktaattoreille, jossa hän arvosteli voimakkaasti Hitleriä, Stalinia ja Mussolinia. Kirjoituksen seurauksena Sillanpään kirjat joutuivat Hitlerin Saksassa julkaisukieltoon. Joulukirje herätti kohun myös Suomessa. Muiden muassa Uuden Suomen pakinoitsija Timo (J. W. Tuura) moitti Sillanpäätä tyylitajun puutteesta.Rajala 1993, s. 171. Joulukirje diktaattoreille sisältyy myös Sillanpään teokseen Päivä korkeimmillaan. Samassa kokoelmassa on julkaistu myös hänen kirjoituksensa Hyi!, jossa hän tuomitsi kovin sanoin presidentti K. J. Ståhlbergin ja tämän puolison Ester Ståhlbergin kyydityksen vuonna 1930.

Vaikka 1930-luku olikin Sillanpäälle kirjallisesti menestyksen aikaa, hän velkaantui edelleen kiihtyvällä vauhdilla suurelta osin siksi, ettei hän pystynyt hallitsemaan rahankäyttöään. Myös Sillanpään alkoholiongelma paheni edelleen näinä vuosina, ja hän saattoi nauttia korillisen olutta ja konjakkipullon päivässä. Sillanpää täytti 50 vuotta 16. syyskuuta 1938 ja otti kotonaan vastaan lukuisia kirjallista ja muuta kulttuurielämää edustaneita onnittelijoita. Sillanpäätä ei miellyttänyt se, että Otavan toimitusjohtaja Alvar Renqvist siteerasi päivänsankarille lähettämässään kirjeessä isoisänsä Henrik Renqvistin teosta Wiinan kauhistus kehottaen Sillanpäätä vapautumaan ”tuosta paholaisesta, jonka valta näyttää niin suurelta”. Sillanpään ja Otavan suhteita kiristivät kirjailijan yhä lisääntyvät velat samalla kun tältä ei kuulunut uutta merkittävää teosta.Rajala 1993, s. 161–162.

Vuonna 1939 Sillanpäätä kohtasi vielä kova isku, kun hänen jo pitkään sairastanut vaimonsa Siikri kuoli 21. huhtikuuta keuhkokuumeeseen. Perheen lapset havaitsivat isänsä menettäneen leskeksi jäätyään elämänhalunsa miltei täysin. Perheen poika Eero Sillanpää sanoi Panu Rajalalle vuosikymmeniä myöhemmin, että ”samalla hetkellä kun mamma kuoli, kuoli myös kirjailija Sillanpää”.Rajala 1993, s. 179–180. Loppukesän 1939 aikana Hämeenkyrössä kuvattiin Nyrki Tapiovaaran johdolla Miehen tie -elokuvan ulkokohtauksia, ja etenkin naispääosassa ollut nuori Mirjami Kuosmanen toi Sillanpäälle lyhytaikaista piristystä. Tosiasiassa Kuosmasen sulhasena oli elokuvan kuvaajana toiminut Erik Blomberg, joka myös viimeisteli elokuvan Nyrki Tapiovaaran kaaduttua talvisodassa.Rajala 1993, s. 181–182.

Elokuun lopulla 1939 Sillanpää tapasi Helsingissä Anna Armia von Hertzenin, joka oli hieman aiemmin avannut konekirjoitusliikkeen. Aluksi Sillanpää sanoi tarvitsevansa sihteeriä kirjeenvaihtonsa hoitamista varten. Sillanpää ja von Hertzen vihittiin avioliittoon Helsingin maistraatissa vain muutamaa kuukautta myöhemmin marraskuussa 1939.Rajala 1993, s. 183–194. Avioliitosta tuli kuitenkin lyhyt ja riitaisa, ja se päättyi von Hertzenin hakemaan avioeroon välirauhan aikana marraskuun alussa 1940.Rajala 1993, s. 213.

Nobel-palkinto ja sotavuosien henkinen kriisi
Sillanpäätä oli jo pitkään pidetty varteenotettavana Nobel-ehdokkaana ja syksyllä 1939 hän voittikin Nobel-komitean äänestyksessä palkinnosta kilpailleet sveitsiläisen Hermann Hessen ja alankomaalaisen Johan Huizingan. Myöhemmin Sillanpää luovutti kultaisen Nobel-mitalinsa Suomessa sotaponnistelujen hyväksi järjestettyyn jalometallikeräykseen, mahdollisesti ruotsalaisen kirjallisuusnobelisti Selma Lagerlöfin esimerkin pakottamana.Jesper Knutas: Nuotin vierestä (Yle Radio Suomi 10.11.2009)

Vastaanotettuaan palkinnon Tukholmassa joulukuussa 1939 Sillanpää jäi Ruotsiin ja keräsi siellä puhetilaisuuksilla rahaa talvisotaa käyvälle Suomelle. Jo lokakuussa 1939 hän oli julkaissut Suomen Kuvalehdessä ”Sillanpään marssilauluksi” kutsutun runon, koska hän toivoi sen säkeiden yhdistävän suomalaisia ja kohentavan kansan mielialaa. Siitä tulikin nopeasti järjestetyn sävellyskilpailun voittaneen Aimo Mustosen säveltämänä hyvin suosittu talvisotaa edeltävinä viikkoina ja sodan aikana. ”Sillanpään marssilaulu” edustaa Sillanpään tyypillistä kirjoitustyyliä, jossa yhdistyvät alun maisemakuvaus, viittaus karttaan sekä maanläheisyyden ja mullan ja vaiston varaan rakentuva hiukan mystinen yhteisyydentunne. Marssilaulua lauletaan ja soitetaan Puolustusvoimissa yhä, ja siinä on monien varusmiesten mielestä helposti opittavat sanat. Runokokoelmassa Suomen runotar (toim. Lehtonen 1945) Sillanpään sanotaan tehneen runon alun alkaen rohkaistakseen ensin ylimääräisiin harjoituksiin ja sieltä talvisotaan lähetettyä poikaansa. 

Sillanpään pitkään jatkunut oleskelu Ruotsissa oli alkanut herättää arvostelua Suomessa, ja osin tämänkin takia hän palasi Suomeen vähän ennen talvisodan päättymistä 9. maaliskuuta 1940. Talvisotaa seurannut välirauhan aika johti Sillanpään elämän suurimpaan kriisiin. Sodanaikaiset paineet, avioero ja holtittomaksi riistäytynyt alkoholinkäyttö romahduttivat Sillanpään terveyden. Syksyllä 1940 hänet vietiin pakkohoitoon Kammion sairaalaan, jossa hän oli vuoteen 1943 saakka. Silloin hän pääsi asumaan tyttärensä Saara Kuitusen perheeseen, joskin holhouksen alaisena, ja vuonna 1944 Sillanpään ystävästä Kustaa Vilkunasta tuli hänen holhoojansa. Sillanpään raha-asiat järjestyivät kustantaja Otavan avulla niin, että hän saattoi viettää loppuelämänsä taloushuolista vapaana.Rajala, Panu: Marssilaulun tahdissa Tukholmaan ja Kammion sairaalaan. Frans Emil Sillanpään sotavuodet. Panu Rajalan puheita. Viitattu 10.11.2017. Sota-ajan kriisit haittasivat Sillanpään kirjallista työtä niin, että häneltä ilmestyivät 1940-luvulla vain romaanit Elokuu 1941 ja Ihmiselon ihanuus ja kurjuus 1945, nekin osin viimeistelemättöminä. Molemmat teokset olivat kuvauksia pettymyksestä, uupumisesta ja alkoholismista.

1950-luvulta lähtien Sillanpää asui Helsingin Herttoniemessä tyttärensä omakotitalossa, mutta kesät hän vietti kotiseudullaan Hämeenkyrössä.

Taata Sillanpää
Joulusaarnat
Sodan jälkeen Sillanpää teki uuden tulemisen harmaapartaisena, kalottipäisenä Taatana. Hän alkoi esiintyä säännöllisesti radiossa lukemassa tekstejään, ja Taatan joulusaarnoista tuli vuodesta 1945 alkaen jokavuotinen rituaali aina hänen kuolemaansa saakka. Näissä radiopakinoissaan Taata keskittyi paljolti muistelemaan nostalgisesti lapsuusvuosiaan Hämeenkyrössä. Jo kesällä 1945 lähetetyssä radioreportaasissa Sillanpää kierteli kotiseudullaan toimittaja Unto Miettisen kanssa, ja sen aikana haastateltiin kirjailijan hämeenkyröläisiä tuttavia. Joulusaarnat sopivat Yleisradion uuden pääjohtajan Hella Wuolijoen ohjelmapoliittiseen linjaukseen, jonka mukaan kulttuuria oli tarjottava kaikille radionkuuntelijoille ja sen oli oltava korkeatasoista. Niiden ideoija oli radion teatteriosaston päällikkö Matti Kurjensaari. Joulusaarnojen valmistelu alkoi jo varhain syksyllä, jolloin Saara Kuitunen valikoi isänsä teoksista sopivia teemoja ja Taata muokkasi tekstit esityskuntoon yhdessä Heikki A. Reenpään ja Aarne Laurilan kanssa. Taata itse valmistautui esityksiin huolellisesti opetellen tauot, rytmitykset ja painotukset. Osaltaan Taatan muistelmat mäkitupalaisperheen vaatimattomasta joulunvietosta rohkaisivat raskaista sotavuosista toipuvia suomalaisia, ja monelle radionkuuntelijalle ne olivat ensimmäinen kosketus hänen kertomataiteeseensa. Taatan saapuminen Fabianinkadun Radiotaloon oli elämys hänelle itselleen ja mieliinjäävä tapaus radion henkilökunnalle. Vuosien mittaan joulusaarnoihin tuli toistoa, minkä Taata itsekin myönsi, mutta hän katsoi, ettei joulun sanoma toistoista kulu. Rajala, Panu: Korkea päivä ja ehtoo: F. E. Sillanpää vuosina 1931–1964, s. 261–263. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 595. 1993, Helsinki.

Sillanpään joulupakinat jakautuvat ennen sotavuosia tehtyihin ja sodan jälkeen tehtyihin pakinoihin. Varhaisemmassa vaiheessa syntyi tekstimuotoisia pakinoita eri lehtiin. Sodanjälkeiset joulusaarnat ovat radiolle tehtyjä, mutta pohjautuivat varhaisempiin pakinoihin. Usein joulupakinat koottiin avustajien voimin eri teksteistä ikään kuin palapelinä. Sillanpäällä oli erinomainen taito luoda teksteillään joulutunnelmaa, joka pohjautui entisajan joulujen muistelemiseen. Hän on myös vahvasti vaikuttanut siihen, minkälainen on suomalaisten mielestä ihannejoulu.

Muistelmat
Sillanpää julkaisi 1950-luvulla vielä kolme muistelmateosta: Poika eli elämäänsä 1953, Kerron ja kuvailen 1955 ja Päivä korkeimmillaan 1956. Nämä teokset perustuivat kuitenkin valtaosin Sillanpään ennen sotia kirjoittamaan materiaaliin. Poika eli elämäänsä -teos saavutti valtavan menestyksen ja siitä otettiin viisi painosta, ja Taatasta tuli kysytty vieras kirjakauppoihin ja kirjallisuusmatineoihin ympäri Suomea. Rafael Koskimies toimitti valikoiman Sillanpään novelleja nimellä Erään elämän satoa vuonna 1954, ja Aarne Laurila julkaisi vuonna 1960 teoksen Ajatelmia ja luonnehdintoja, johon hän oli poiminut mietelauseita Taatan tuotannosta. Rajala 1993, s. 267. Suomen kielen tutkija Pertti Virtaranta nauhoitti Sillanpään puhetta kolmesti, ensin Hämeenkyrössä vuonna 1948, toisen kerran Harjavallassa kotiseutuyhdistys Harjulan Killan järjestämän kirjallisuusmatinean yhteydessä vuonna 1955 ja vielä kirjailijan kotona Helsingin Herttoniemessä vuonna 1960. Rajala 1993, s. 269. Taatan 75-vuotispäivä syyskuussa 1963, jolloin hän otti onnittelijoita vastaan kotonaan, oli hänen viimeinen julkinen esiintymisensä. Rajala 1993, s. 291. Lokakuussa 1963 Yhdysvaltain silloinen Helsingin-suurlähettiläs Carl Rowan toi edellisen vuoden Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajan, Suomessa vierailulla olleen John Steinbeckin Herttoniemeen tervehtimään Sillanpäätä.Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1965, s. 9. Helsinki: Otava, 1964.

Myllykolun museo
Hämeenkyrön museo- ja kotiseutuyhdistys osti Sillanpään lapsuudenkodin Myllykolun vuonna 1958 ja aloitti välittömästi sen kunnostamisen museoksi. Myllykolu avattiin yleisölle vuonna 1962 ja Taata ehti vielä itsekin käydä pyhiinvaellusmatkoilla tuotantonsa alkulähteillä. Pakollisena ohjelmanumerona kirjailijan saapuessa kotiseudulleen olikin siitä lähtien pysähtyminen Myllykoluun osoittavan tienviitan kohdalla, jossa Taata kysyi, mitä viitassa luki. Saatuaan vastaukseksi ”F. E. Sillanpään lapsuudenkoti” hän huudahti hämmästynyttä teeskennellen: ”Minä taidankin olla täällä jonkinmoinen merkkihenkilö!” Televisio kuvasi Taatan viimeiseksi jääneen käynnin Myllykolussa syyskesällä 1963, mutta hänen kirjoituksensa museon vieraskirjaan oli enää vain yhtä viivamaista lausetta, josta kukaan ei saanut selvää. Museon hoitaja joutui teippaamaan vieraskirjan sivut tältä kohdalta kiinni. Rajala 1993, s. 292.

 Kuolema 
Toukokuun lopussa 1964 Sillanpää sai lievän keuhkokuumeen ja hänet vietiin hoidettavaksi sairaalaan, jossa hän näytti aluksi toipuvan. Sillanpää kuoli Mehiläisen sairaalassa Helsingissä 75-vuotiaana kesäkuun alussa 1964. Ruumiinsiunauksen Helsingin tuomiokirkossa toimitti piispa Eelis Gulin ja muistopuheen piti professori Rafael Koskimies, jonka Sillanpää oli määrännyt tähän tehtävään jo vuosia aiemmin. Rajala 1993, s. 295. Sillanpää haudattiin Hämeenkyrön vanhalle hautausmaalle.

 Kunnianosoituksia 
Tampereen kaupunki nimesi Pyynikinrinteellä sijaitsevan Lyseokadun itäpään vuonna 1988 F. E. Sillanpään kaduksi kirjailijan syntymän 100-vuotisjuhlan kunniaksi. Kadun länsipäässä sijaitsee Tampereen lyseo, jonka oppilaana Sillanpää oli 1900-luvun alussa, joskin koulu toimi silloin eri paikassa Pyynikin kirkkopuiston vieressä.Maija Louhivaara: Tampereen kadunnimet, s. 69 ja 71. Tampereen museoiden julkaisuja 51, 1999, Tampere-.

16. syyskuuta 2008, jolloin tuli kuluneeksi 120 vuotta Sillanpään syntymästä, paljastettiin hänen muistolaattansa Helsingin Etu-Töölössä osoitteessa Fredrikinkatu 75. Tässä talossa Sillanpää asui perheineen saadessaan marraskuussa 1939 tiedon hänelle myönnetystä Nobelin kirjallisuuspalkinnosta. Muistomerkin suunnitteli ja kustansi F. E. Sillanpään Seura.

F. E. Sillanpään lukio Hämeenkyrössä on nimetty Sillanpään mukaan.

Vuonna 2013 julkaistiin F. E. Sillanpäätä muistava 2€ juhlaraha, jonka teema oli 125-vuotta Sillanpään syntymästä.

Teokset

 Elämä ja aurinko, Kirja 1916, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1994
 Ihmislapsia elämän saatossa, Kirja 1917
 Hurskas kurjuus - päättynyt suomalainen elämäkerta, WSOY 1919, Otava 1988
 Rakas isänmaani - kosketuksia raskaitten vuosien varrelta, WSOY 1919
 Hiltu ja Ragnar - kertomus kahdesta ihmislapsesta, WSOY 1923, Otava 1981
 Enkelten suojatit - lastuja lapsista ja heidän kohtaloistaan, WSOY 1923
 Omistani ja omilleni, WSOY 1924
 Vanhoja muistoja, (ei saanut julkaistua 1919) 1924. Työväenkalenteri XVII.
 Maan tasalta - vaatimattomia tarinoita, WSOY 1924
 Töllinmäki, WSOY 1925, Otava 1988
 Rippi, Otava 1928
 Kootut teokset I–III, WSOY 1928
 Jokisen Petterin mieliteot, Länsi-Suomen osake-pankki 1928
 Kiitos hetkistä, Herra...- erään minän nykyaikaista elämää, Otava 1930
 Nuorena nukkunut eli vanhan sukupuun viimeinen vihanta, Otava 1931, Otava 1972
 Miehen tie - Ahrolan talon oloista Paavon isännyyden vakiintuessa, Otava 1932, Otava 1962
 Kootut teokset I–XII, Otava 1932–1950
 Virran pohjalta - pakinoita ja novellintapaisia, Otava 1933
 Ihmiset suviyössä – eepillinen sarja, Otava 1934, Otava 2000
 Viidestoista - muistoja, kertomuksia, kuvauksia Otava 1936
 Elokuu, Otava 1941, Otava 2008
 Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, Otava 1945, Otava 1962
 Poika eli elämäänsä - muistelua, Otava 1953
 Valitut teokset - johdannon kirjoittanut Rafael Koskimies, Otava 1954
 Erään elämän satoa - novellituotannosta valikoinut Rafael Koskimies, Otava 1954
 Kerron ja kuvailen, Otava 1954
 Päivä korkeimmillaan - suhteita ihmisiin ja ihmisryhmiin, Otava 1956
 Ajatelmia ja luonnehdintoja, toimittanut Aarne Laurila, Otava1960
 Novellit I–II, toimittanut Aarne Laurila, Otava 1961
 Valitut teokset - Miehen tie, Ihmiset suviyössä, Hiltu ja Ragnar, toimittanut Rafael Koskimies, Otava 1969
 Piika ja muita kertomuksia, toimittanut Hannu Mäkelä, Otava 1978
 Taatan joulupakinoita, Harkonmäki & Nissinen 1981
 Taatan joulu, toimittanut Panu Rajala, Otava 1986
 F. E. Sillanpään ajatuksia, toimittanut Aarne Laurila, Otava 1988
 Kootut teokset 1–8, Esipuhe Aarne Laurila, selitykset Panu Rajala, kuvitus Ulla Rantanen, WSOY 1988–1991

 Kootut teokset 
Sillanpään Kootut teokset julkaistiin kolmannen kerran 1988–1991. Niihin sisältyy myös Sillanpään lehdille kirjoittamia kertomuksia. Kannet ja kuvitukset on tehnyt taidemaalari Silja Rantanen. Ville Hänninen kirjoittaa, että koottujen teosten ulkoasussa on usein lahjakirjan tarpeista syntynyt pröystäilyn maku, mutta "tällaista ongelmaa ei ole F. E. Sillanpään – – Kootuissa teoksissa", joiden kiinnostavuus syntyy erityisesti Rantasen taiteesta. Kansikuvat ovat voimakkaita maalauksia, kuvituksena on lyijykynä- ja hiilipiirroksia.Ville Hänninen, Kuvataiteilija raikasti Sillanpään Koottuja teoksia. Parnasso 1/2024 s. 8–10

 Sillanpään teosten pohjalta tehtyjä elokuvia 
 Nuorena nukkunut, ohjaus Teuvo Tulio. 1937
 Miehen tie, ohjaus Nyrki Tapiovaara ja Hugo Hytönen.  1940
 Ihmiset suviyössä, ohjaus Valentin Vaala. 1948
 Poika eli kesäänsä, ohjaus Roland af Hällström. 1955 (perustuen romaaniin Elämä ja aurinko)
 Elokuu, ohjaus Matti Kassila.  1956
 Silja – nuorena nukkunut, ohjaus Jack Witikka. 1956
 Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, ohjaus Matti Kassila. 1988

Sillanpään teosten pohjalta tehtyjä oopperoita

Hämeenkyrössä Myllykolun kesäteatterissa sai kantaesityksensä 2017 kirjailijan elämästä kertova Sillanpää-ooppera. Kesäksi 2023 samaan teatteriin on suunniteltu uuden Ihmiset suviyössä -nimisen oopperan kantaesitystä. Se perustuu F. E. Sillanpään samannimiseen romaaniin. Oopperan säveltää Paavo Korpijaakko ja libreton kirjoittaa Elina Snicker.

 Lähteet 

Sillanpää syventyi Maeterlinckiin keskellä kapinasotaa. Panu Rajala
Kianto ja Sillanpää. Panu Rajala 2004
Sillanpää, F. E.: Poika eli elämäänsä. Otava 1953.

Viitteet

 Kirjallisuutta 


 Laurila, Aarne: F. E. Sillanpää vuosina 1888–1958. Otava 1958.
 Laurila, Aarne: F. E. Sillanpään romaanitaide kirjailijan asenteiden ja kertojan aseman kannalta. Otava, 1979  Väitöskirja
 Pohjanpää, Lauri: Muistojen saatto. WSOY, 1950.
 Rajala, Panu: F. E. Sillanpää vuosina 1888–1923. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura (SKST 397). Helsinki 1983.
 Rajala, Panu: Sillanpään Hämeenkyrö: Kulttuurikuvia kesämatkaajalle. 1986



 Sillanpää Suomen kirjallisuudessa. F. E. Sillanpään juhlakirja. Sillanpää-seura, 1989 
 Vaaskivi, Tatu: F. E. Sillanpää. Elämä ja teokset. Helsinki 1937.
 Virtaranta, Pertti: F. E. Sillanpään puhetta. Otava, Helsinki 1967.

Aiheesta muualla

 Luettelo Frans Emil Sillanpään kirjoittamista lehtiartikkeleista
Project Gutenberg: Frans Emil Sillanpään teokset
Sillanpään Seura 
Panu Rajala, Sillanpään sotavuodet
 Elonet: Finlandia-katsaus 92 (1948): F. E. Sillanpää 60 vuotta - kohdasta 6:18 filmin loppuun 
Yleisradion Elävä arkisto: Nobel-kirjailija Frans Emil Sillanpää
Spelet bakom Finlands första Nobelpristagare 
 Kirjailijan jäljillä Kiven päivänä, Aamulehti, 10.10.1937, nro 273, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Lauri Viljanen : F. E. Sillanpää 50-vuotias, Helsingin Sanomat, 16.09.1938, nro 249, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Tiedemies Sillanpää, jonka tuntevat vain hänen lähimpänsä, Kuva, 22.11.1939, nro 24, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Sillanpään marssilaulu, Suomen Kuvalehti, 11.11.1939, nro 45, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Rafael Koskimies : F. E. Sillanpää, Suomen Kuvalehti, 18.11.1939, nro 46, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 U. W. Walakorpi : Hämeenkyrö ja Sillanpää, Aamulehti, 19.11.1939, nro 313, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Suomalaiset kirjailijat
Luokka:Suomalaiset novellikirjailijat
Luokka:Suomalaiset runoilijat
Luokka:Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Luokka:Aleksis Kiven palkinnon saajat
Luokka:Vuonna 1888 syntyneet
Luokka:Vuonna 1964 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit