Amatöörielokuva

Amatöörielokuva on harrastelijoiden tai puoliammattilaisten tekemä omakustanteinen elokuva, joka on tehty ilman ansaintatarkoitusta. Amatöörielokuva tai nykytermein harrastelijavideo voi edustaa laajasti erilaisia elokuvagenrejä kuten dokumenttia. Amatöörielokuva-käsitteellä viitataan joskus kaupallisen elokuvatuotannon ulkopuoliseen kehittyneiden harrastelijoiden tai elokuva-alan opiskelijoiden harjoitustöinä tekemiin näytelmäelokuviin, joille on järjestetty esitystilaisuuksia ja omia festivaaleja tai esityssarjoja elokuvafestivaaleilla. Amatöörielokuvat jäävät usein tekijöiden resurssien puutteen vuoksi lyhytelokuvan mittoihin. Laadullisesti amatöörielokuvat eivät useinkaan yllä ammattimaisesti tehtyjen elokuvien tasolle, muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta.

Amatöörielokuvien tekeminen alkaa 1920-luvulla
Teknisesti amatöörielokuvien tekeminen tuli mahdolliseksi laajemmalle ihmisjoukolle 1920-luvun alussa, kun ranskalainen yritys Pathé toi markkinoille 9,5 mm elokuvaprojektorin ja kameran. Kamera oli kannettava ja projektorikin siirrettävissä mahdollistaen esityksiä jopa kodeissa. Yhdysvaltalaisen Kodakin luomaa 35 mm standardia käytettiin teatterielokuvien tekemiseen, mutta sen kalusto oli aivan liian raskasta harrastajille omien elokuvien tekoon. Kodak toi oman 16 mm kaitafilmin vuonna 1923 Pathélle kilpailijaksi. Kaitafilmitekniikka saavutti erityistä suosiota uutis-ja ajankohtaiskuvauksissa, joita esitettiin elokuvateattereiden alkunäytöksinä. Myös kokeellinen elokuva nousi 1920-luvulla. Toisen maailmansodan aikana kaitafilmikamerat kehittyivät entistä kevyemmiksi ja sodan jälkeen niitä sai armeijoiden ylijäämävarastoista kohtuulliseen hintaan. Tämä mahdollisti 1940-luvulla kokeellisen elokuvan aallon Yhdysvalloissa. 8 mm kaitafilmin Kodak toi markkinoille vuonna 1932 ja sen kamera- ja projektoritekniikka saavutti suosiota kodeissa 1950-luvulla Suomessakin.

Elektroniikka mullistaa kuvaustekniikkaa
1960-luvulla kaitafilmitekniikkaan alkoi tulla mukaan elektroniikkaa. Alkujaan kamerat olivat olleet täysin mekaanisia ja vieterivetoisia tai veivattavia. 16 mm esityskopiohin voitiin tehdä optinen ääniraita jälkiäänityksellä, mutta alkuperäinen 8 mm filmilaatu säilyi mykkänä. Kodakin super 8 filmiformaatti vuodelta 1965 paransi kameroiden käytettävyyttä, kun filmi oli pakattu valotiiviiseen kasettiin, mikä helpotti filmin vaihtoa kamerassa. Kamera sai kasetista filmin herkkyystiedot automaattisesti. 1970-luvulla super-8 filmeihin lisättiin magneettinen ääniraita ja silloin tuli myös markkinoille mikrofoneilla varustettuja kameroita. Tämä synnytti kaitafilmin kulta-ajan, jolloin 70-luvun puolivälistä 80-luvun puoliväliin järjestettiin Suomessa vuosittain useita kaitafilmifestivaaleja. Kaitafilmielokuvien aiheita innostivat paljon sen ajan underground, Punk ja muu vastakulttuuri, kuten omakustanne lehdet ja sarjakuvat. Kaitafilmielokuvien taustalta kehittynyt ohjaaja Pekka Hyytiäinen teki kolme elokuvateattereissa esitettyä elokuvaa.

Analogiset VHS-kasettia käyttävät videokamerat alkoivat yleistyä 80-luvulla. Nämä eivät kuitenkaan aluksi tarjonneet elokuvan teon harrastajille juuri mitään etua, kun kuvan laatu vastasi 8 mm filmiä. Filmille kuvattaessa elokuvallisen leikkauksen tekeminenkin oli yksinkertaista leikkaa-liimaa toimintaa ja leikkauskohdat olivat helposti löydettävissä. Etuna VHS videoissa amatöörikäyttäjälle oli esitysmahdollisuus videonauhurin avulla tai kamerasta suoraan kotitelevisiossa. Vuonna 1987 JVC esitteli SuperVHS tekniikan, joka tuotti parempi laatuista kuvaa. 80-ja 90-lukujen vaihteessa Suomessa käynnistyi kunnallinen videopajatoiminta, jossa videokameroita lainattiin nuorille ja ne pystyivät tarjoamaan myös analogiselle videolle sopivaa editointitekniikkaa, vauhdittaen omien videoiden tekemistä. S-VHS laitteistot olivat sen verran kalliita, että koulutus- ja harrastekäyttöön niitä ei olisi saatu ilman kunnalista tukea. Videokameroilla ja monitoreilla vauhdittui myös kuvataidetta lähellä olevien videotaideteosten teko.

Harrastevideoista visuaalisen maailman valtavirtaa
Digitaalikamera tuli markkinoille 90-luvulla. Digitaalisiin valokuviin verrattuna videot vaativat paljon tietokonekapasiteettia, jota pystyttiin muutamassa vuodessa kasvattamaan niin paljon, että vuonna 1996 syntyi ’Digital Video (DV)’–standardi, jossa videot tallennettiin magneettinauhalle. Kuvan laatu näissä oli silloista analogista televisiokuvaa parempi. Näillä kameroilla tehtiin musiikki- ja skeitti- ja lumilautailuvideoita. Videoiden editointi onnistui PC-ohjelmilla. 2000-luvulla kuvien tarkkuus saavutti teatterielokuvien tarkkuuden ja muistitikkujen kapasiteetti alkoi riittämään tallennukseen. Matkapuhelimien varustukseen tulivat 2000-luvun alussa kamerat, joita nykyisissä internettiin liitetyissä älypuhelimissa voi olla useita. Internetin kehittyminen teki omien elokuvien julkaisemisesta hyvin helppoa, kuten esimerkiksi 2005 aloittanut Youtube, mutta katsojia se ei välttämättä tuo paljoa. Menestyminen internetin kanavilla perustuu peukutuksiin tai julkaisukanavan laskemiin katselukertoihin, jolloin jotkut elokuvat voivat saada valtavasti julkisuutta ja sen ohella osuutta julkaisuun käytetyn sosiaalisen median mainosrahoista, mikä tekee amatööreistä ammattilaisia. Teknisten mahdollisuuksien ja julkaisukanavien kehitys on tehnyt musiikkivideoista, Youtuben hyvin suositusta videogenrestä, pienen budjetin, amatöörien ja puoliammattilaisten tuotoksia, joita tehdään rakkaudesta lajiin ja näytteeksi omasta osaamisesta.

Digitaalisen videon tekemisen edullisuus synnytti uuden innostuksen elokuvien tekemiseen Suomessakin ja syntyi uusi käsite Findie, nimitys suomalaisille amatöörielokuville (fi+indie). Vaikka jo halvoilla laitteilla voi saada aikaan elokuvateatterikelpoista jälkeä, niin elokuvien juoni, näyttelijätyö ja tehosteet eivät useinkaan yllä ammattitasolle. Poikkeuksena on Star Wreck: In the Pirkinning (2005), joka on laajalti levinnyt suomalainen amatöörielokuva joka sai myöhemmin jatko-osan Iron Sky (2012), joka oli jo ammattilaistasoa. Myös Miika Ullakon ohjaama harrastelijaelokuva Mitä meistä tuli (2009), oli teatterilevityksessä Finnkinossa.

 Katso myös 
 Teekkarien elokuvakerho Montaasi, harrastuselokuvien tekijöiden perinteinen kouluttaja
 Oulun musiikkivideofestivaalit, foorumi niin amatöörien kuin ammattilaisten musiikkivideoille, käynnistyivät vuonna 1994
 Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus AVEK myöntää tukia elokuvien tekijöille

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 





Luokka:Elokuvalajityypit