Parapsykologia

Parapsykologia (kr. παρά ’vieressä’ + ψυχολογία ’sielutiede’) on väitettyjen parapsyykkisten ja muiden paranormaalien ilmiöiden tutkimusta. Parapsyykkisiä ilmiöitä ovat muun muassa aistien ulkopuolinen havaitseminen ja psykokinesia eli esineisiin vaikuttaminen ilman fyysistä keinoa.Aho 1993, s. 134. Tieteenharjoittajien enemmistö pitää parapsykologiaa näennäistieteenä.

 Historia 

Järjestäytynyt parapsykologian tutkimus kehittyi 1800-luvun jälkipuolella, jolloin alkanutta vaihetta kutsutaan ”psyykkiseksi tutkimukseksi”. Sitä edelsi kasvava kiinnostus erilaisia paranormaaleja väitteitä kohtaan, joka liittyi spiritismin suosion nousuun ja jota olivat pohjustaneet näkymättömien sähkömagneettisten aaltojen löytyminen, mesmeristien kokeilut, julkisuutta saaneet kummitustapaukset ja läntisen esoterian suosion kasvu. Spritistit yrittävät ottaa yhteyttä erilaisiin henkiolentoihin, ja 1800-luvulla kehittyi alalle eräänlainen asiantuntijaryhmä, meediot. He kiertelivät antamassa näytöksiä, joissa he toimivat välittäjänä yleisön ja henkien välillä. Lisäksi he esittelivät muitakin epätavallisia taitoja.Aho, s. 131–133.

Meedioita tutkimaan perustettiin useita tutkimusseuroja, joiden tavoitteena oli kontrolloida meedioiden toimintaa. Seurat pyrkivät samalla selvittämään, oliko todella olemassa epätavallisia taitoja. Tutkimussuunta herätti jopa akateemista kiinnostusta, ja vuonna 1882 perustetussa psyykkisen tutkimuksen seurassa Society for Psychical Research oli mukana monia akateemisia oppineita. Sen ensimmäinen puheenjohtaja oli Cambridgen yliopiston moraalifilosofian professori Henry Sidgwick.Tuomi 1989. Meediot paljastuivat kerta toisensa jälkeen huijareiksi. Englantilainen parapsykologi Harry Price totesi vuonna 1939, että spiritualismin historia on petoksen historiaa.

Parapsykologian toinen kehitysvaihe alkoi 1920-luvun lopulla, kun kasvitieteilijä Joseph Banks Rhine perusti yhdysvaltalaisen Duken yliopiston psykologian laitokselle kokeellisen ”parapsykologiaksi” ristimänsä tutkimusohjelman. Hän käytti tutkimuksissaan meedioiden sijaan tavallisia ihmisiä, jotka pyrkivät muun muassa arvaamaan viiden symbolin järjestykseen ja vaikuttamaan ajatuksen voimalla noppien silmälukujen esiintymisjärjestykseen. Rhine analysoi tuloksensa tilastomatemaattisesti.

Vaikka Rhinen tutkimukset saivat runsaasti kritiikkiä, ne herättivät laajemmin tutkijoiden mielenkiintoa. Englantilainen Samuel Soal toisti Rhinen kokeita mutta joutui pettymään. Soal huomasi kuitenkin niin sanotun ”siirtymisefektin”, jossa kahden koehenkilön poikkesivat sattumasta, kun laskettiin mukaan oikeaa korttia edeltänyt ja seurannut kortti. Soal jatkoi tutkimuksiaan, ja hänen tuloksiaan esitettiin todisteena ESP-ilmiön eli yliaistillisen havaitsemisen olemassaolosta, vaikka kokeet havaittiin myöhemmin manipuloiduiksi.Selin 2001, s. 182–183. 

Rhine ja Soal määrittelivät käytännössä parapsykologisen tutkimusperinteen. He kutsuivat paranormaalia tekijää nimellä ”psi” kreikkalaisen kirjaimiston psiin (Ψ) mukaan. Alan Rhine ja Soal jakoivat parapsykologian ESP-ilmiöön ja psykokinesiaan. Näiden lisäksi tutkimusperinteessä vaikuttivat jatkossa edelleen erilaiset okkulttiset eli salaopilliset ilmiöt, kuten henki-ilmestykset, kehostapoistumiset ja kuolleiden kummittelut.

Seuraava kiinnostus parapsykologiaan kohosi 1970-luvulla israelilaissyntyisen Uri Gellerin myötä. Hänen kyvyistään kirjoitettiin 1974 jopa tiedejulkaisu Naturessa. Geller sai nopeasti seuraajia mutta myös kriitikoita. Muun muassa taikuri James Randi onnistui viemään Gellerin uskottavuutta lusikantaivuttajana. Gellerin innoittamana englantilainen fyysikko John G. Taylor tutki lasten psykokineettisiä taitoja. Hän havaitsi tutkimuksissaan, että lapset pystyivät taivuttamaan lusikoita, kun heitä ei tarkkailtu. Tällaista tapahtumaa alettiin kutsua ujousilmiöksi. Videonauhoilta havaittiin kuitenkin myöhemmin, että ”lapsipsyykikot” taivuttelivat lusikoita pöytää vasten. Kirjailija Arthur C. Clarke antoi niin sanotulle Geller-efektille uuden määritelmän kykynä ”vakuuttaa tuhannet muuten aivan selväjärkiset ihmiset siitä, että hänen voimansa ovat aitoja tai edes jollain tapaa vakavan tarkastelun arvoisia.”

 Suomessa 

Suomessa akateemista mielenkiintoa aiheeseen oli etenkin 1950- ja 60-luvuilla. Akateemisesti koulutetut jättivät tutkimusseurat, joihin jäi vain maallikoita. Niistä muodostuikin enemmän keskustelu- ja harrastuskerhoja. Ne suuntautuivat samaan aikaan enemmän spiritismiin, ja niihin tuli mukaan uutta mystis-uskonnollisuutta, kuten idän uskontoja, teosofiaa ja ufokulttuuria.

 Tutkimus 

 Tutkimuskohteet 

Parapsykologian tutkimuksessa on keskitetty erilaisiin parapsykologisiin ilmiöihin. Alan historian aikana on tutkittu muun muassa seuraavia ilmiöitä:Selin 2001, s. 185–186.
 aistien ulkopuolinen havaitseminen (ESP, )
 telepatia, ajatuksensiirto
 selväaistiminen, tapahtuman tai esineen havaitseminen ilman normaaleja aisteja
 kryptestesia, piilossa olevan esineen havaitseminen
 psykoskopia, kyky kertoa esineen ja siihen liittyvän henkilön menneisyydestä
 silmätön näkökyky
 telestesia, kaukana olevan esineen havaitseminen
 tunnonsiirto, kyky siirtää tuntoaisti johonkin esineeseen
 psykokinesia (PK), kyky vaikuttaa esineisiin, eliöihin tai tapahtumiin ilman fyysistä keinoa
 esineiden muodon tai rakenteen muuttaminen, esimerkiksi Geller-efekti
 esineiden liikuttaminen ajatuksen voimalla
 levitaatio, esineen nostaminen ajatuksen voimalla
 teleportaatio, esineiden kaukosiirtäminen ajatuksen voimalla
 telekinesia, psykokinesian kyky etäältä
 apportit, esineiden ilmestyminen tyhjästä tai kulkeminen kiinteän aineen lävitse
 poltergeistit eli räyhähenget
 biologisiin järjestelmiin vaikuttaminen ajatuksen voimalla
 ajatusvalokuvaus
 muut ilmiöt
 henki-ilmestykset
 kummittelut
 meediointi, eli yhteyden ottaminen kuolleisiin sieluihin
 kuolemanrajakokemukset
 kehostapoistumiskokemukset
 unet, esimerkiksi enne- ja selkounet
 hypnoosi

 Tutkijat 

Parapsykologiaa tutkitaan verraten vähän akateemisissa yksiköissä, mutta niiden rinnalla toimii sekalukuinen määrä parapsykologiasta kiinnostuneiden ihmisten toimintaa. Historiallisesti alalla toimivia tutkimusyksikköjä ja -hankkeita sekä professuureja on ollut vähintään 120 yli 25 eri maassa, lähes puolet niistä Yhdysvalloissa sekä Britanniassa. Muita huomattavia maita ovat Saksa, Venäjä, Ranska, Alankomaat, Brasilia, Intia, Ruotsi, Australia ja Italia.

Nykyisin Euroopan merkittävin parapsykologian akateeminen tutkimusyksikkö on Edinburghin yliopiston Koestler Parapsychology Unit. Myös Northamptonin yliopistossa vuodesta 2000 alkaen toiminut The Centre for the Study of Anomalous Psychological Processes on noussut varsin merkittäväksi. Lisäksi Lontoon Goldsmiths’ Collegeen kuuluu anomalistisen psykologian yksikkö, Yorkin yliopistossa toimii poikkitieteellinen Anomalous Experiences Research Unit ja Lundin yliopistossa on parapsykologiaan liittyvä professori Etzel Cardeñan oppituoli, jonka yhteydessä toimii anomalistisen psykologian tutkimuskeskus. Yhdysvalloissa merkittävin yliopistotason tutkimusyksikkö on Virginian yliopiston Division of Perceptual Studies, joka keskittyy kuolemanrajakokemusten ja jälleensyntymämuistojen tutkimukseen. Intiassa Andhran yliopistossa toimii psykologian ja parapsykologian laitos.

 Kritiikki 

Parapsykologista tutkimusta on kritisoitu monesta syystä. Parapsykologia on usein ristiriidassa vallitsevien luonnontieteellisten teorioiden kanssa, joiden kumoamiseen tarvittaisiin painavat todisteet. Suurin ongelma on se, että parapsykologisten ilmiöiden olemassaoloa ei ole pystytty todistamaan. Yksittäiset henkilökohtaiset kokemukset eivät riitä tieteelliseksi todisteeksi ja ”lahjakkaat” psyykikot ovat pääsääntöisesti osoittautuneet huijareiksi. Parapsykologian toinen merkittävä ongelma liittyy psi-käsitteeseen, jota ei ole pystytty tieteellisesti määrittelemään, jotta se voisi olla käyttökelpoinen alan edistymisen kannalta eikä vain tutkimusalueen identiteettiä määriteltäessä. Tutkijayhteisö on pieni ja alalla on suuria haasteita tieteellisen identiteetin vakiinnuttamiseksi, minkä vuoksi parapsykologian asema tieteenä on kyseenalaistettu. 

Psykologi Risto Selinin mukaan parapsykologinen tutkimus on saanut tuloksekseen vain tiedon siitä, että ihminen on halukas huijaamaan ja että toiveajattelu tuhoaa kriittisen ajattelun.

 Katso myös 
 Tieteellinen skeptismi

 Lähteet 
 Aho, Jouko: Parapsykologian perinteitä. Teoksessa 

 Tuomi, Ilkka: Parapsykologian paradokseja. Teoksessa 

 Viitteet 

 Kirjallisuutta 




 Aiheesta muualla 

 Parapsykologian instituutti.

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit