Savolaismurteet

Alamurteet

Savolaismurteet jaetaan suomen murteiden tutkimuksessa seuraaviin alaryhmiin:

Pohjois-Savon murteet
Etelä-Savon murteet
Savonlinnan seudun välimurteet
 Itäiset savolaismurteet eli Pohjois-Karjalan murteet
Kainuun murteet
Keski-Suomen murteet
Päijät-Hämeen (pohjois- ja itäosan) savolaismurteet
Keuruun–Evijärven välimurteet eli niin sanottu savolaiskiila
 Vermlannin metsäsuomalaisten savolaismurteet (sammuneet 1900-luvun kuluessa).
Savolaismurteiden alue on laajentunut savolaisen kaskiviljelijäasutuksen levitessä myös varsinaisen Savon ulkopuolelle, historiallisten naapurimaakuntien puolelle, missä kulttuuri-identiteetti voi edelleen olla esimerkiksi hämäläinen tai pohjalainen. Keski-Suomen, Päijät-Hämeen ja niin sanotun savolaiskiilan murteet ovatkin luonteeltaan seka- tai törmäysmurteita, joissa länsimurteiden pohjille on tullut voimakasta savolaisvaikutusta. Pohjois-Karjalan alkuaan karjalankielisten asuttama alue on Stolbovan rauhan jälkeen savolaistunut, mutta karjalaisasutusta jäi jäljelle esimerkiksi Ilomantsiin ja Liperiin, ja näiden alueiden savolaismurteissa on yhä karjalaispiirteitä.  

Savolaismurteiden tausta ja ominaispiirteet 
Savolaismurteiden ja suomen kielen toisen itäisen murreryhmän kaakkoismurteiden sekä suomen lähimpien sukukielten karjalan ja inkeroisen katsotaan polveutuvan samasta, oletettavasti rautakaudella Laatokan seudulla puhutusta kielimuodosta, jota on tapana nimittää muinaiskarjalaksi. Osa savolaismurteiden piirteistä, kuten esimerkiksi pitkien a:n ja ä:n diftongiutuminen (moa ~ mua ’maa’, peä ~ piä ’pää’), tavataan muissakin muinaiskarjalan tytärkielissä, ja osa niistä esiintyy myös länsisuomalaisissa, esimerkiksi pohjalaismurteissa. Kun nykyisen Mikkelin tienoille Savilahteen siirtyneiden asukkaiden puhumaan muinaiskarjalaan sekoittui lännestä lähtöisin olevia, todennäköisesti hämäläisiä piirteitä, sai alkunsa kantasavo, josta nykyiset savolaismurteet polveutuvat.

Savolaismurteiden tyypillisinä piirteinä mainitaan usein muun muassa seuraavat:

 Kuten suomen itämurteissa yleensä, t:n heikkoasteisena vastineena (kirjakielen d:tä vastaamassa) on kato tai sen paikalle kehittynyt siirtymäkonsonantti: suaha ’saada’, veon ~ vevon ’vedon’.
 Yleiskielen ts:n vastineena on useimmiten ht, joka vaihtelee t:n kanssa (mehtä : metän, metässä), mutta alueittain tavataan muitakin tyyppejä (messä : mesän; mehtä : mehän; mehtä : mehtän).Kettunen, Suomen murteet, kartta 8.
 Alkuperäiset pitkät ensimmäisen tavun a ja ä ovat diftongiutuneet: moa ~ mua, peä ~ piä.Kettunen, Suomen murteet, kartta 154 Myös seuraavien tavujen pitkät a ja ä ovat diftongiutuneet, ja tämä diftongi on useimmissa savolaismurteissa edelleen oiennut pitkäksi o:ksi tai e:ksi: kalloo ’kalaa’, leipee ’leipää’.
 i-, u- tai y-loppuiset diftongit ovat redusoituneet eli niiden jälkiosa on avartunut e-, o- tai ö-mäiseksi: päevä ’päivä’, laoloo ’laulaa’.Kettunen, Suomen murteet, kartta 158
 Verbien 3. persoonassa vartalovokaali e on labiaalistunut o:ksi tai ö:ksi: tulloo ’tulee’, männöö ’menee’.Kettunen, Suomen murteet, kartta 159
 Diftonginloppuinen tai konsonanttia seuraava (alkuperäinen) i on voinut aiheuttaa konsonantin liudennuksen: ol''' ’oli’, mäń ’meni’, keltańen ’keltainen’.
 Yleisgeminaatio: lyhyttä painollista tavua seuraavan pitkän tavun alkukonsonantti pitenee (kalloo ’kalaa’, männöö ’menee’).Kettunen, Suomen murteet, kartta 2
 Epenteettinen eli loisvokaali (suomalaisessa tutkimusperinteessä harhaanjohtavasti myös ”švaavokaaliksi” nimitetty) tietyissä konsonanttiyhtymissä: talavi ’talvi’, kolome ’kolme’.Kettunen, Suomen murteet, kartta 199
 Yleiskielen mennä-verbiä ja kieltoverbin imperatiivimuotoa älä vastaavat ä:llinen männä ja e-alkuinen elä.Kettunen, Suomen murteet, kartat 141 ja 142
 Niin sanottu loi-monikko: ristilöetä ’ristejä’.
 Yleiskielen liitepartikkelia -kin vastaa myös muoto, jossa alkukonsonantti on kadonnut tai sulautunut edelliseen konsonanttiin: nyttii ’nytkin’, minnäi ’minäkin’.Kettunen, Suomen murteet, kartta 30
 Verbien liittomuodoissa ja kielteisessä menneessä ajassa käytetään NUT-partisiipin sijasta sen konsonanttivartaloista essiivimuotoa, jolle Matti Larjavaara on ehdottanut ruotsin kieliopin mallin mukaan nimitystä "supiini": on ottanna ’on ottanut’, ei tullunna ’ei tullut’.
Savolaismurteita pidetään yleisesti sanastoltaan rikkaina, ja usein kiinnitetään huomiota savolaisten sanastolliseen luovuuteen eli ekspressiivisanojen runsaaseen käyttöön (köllykkä ’isokokoinen’, jämpyrä ’itsepäinen’) tai jopa uusien synonyymien keksimiseen (näköreiät ‘silmälasit’).Nupponen 2011, s. 55. Erityisesti tässä mainitaan usein niin kutsutut koloratiivirakenteet (mennä jolkutti), joita kylläkin tavataan kaikkialla itämerensuomalaisissa kielissä.

Savolaismurteet kulttuurissa
Kirjallisuus
Ensimmäisiä tunnettuja savolaismurteiden kirjallisia käyttäjiä oli 1800-luvulla omintakeinen suomen kielen esitaistelija Carl Axel Gottlund. Liberaalin kieli-ideologiansa mukaisesti Gottlund kannatti murrepiirteiden vapaata rinnakkaineloa kielessä ja itse kirjoitti vahvasti savolaisväritteistä kieltä, jota aikalaiset kuten Elias Lönnrot paheksuivat ja kauhistelivat. Sittemmin savolaismurteita ovat käyttäneet monet suomalaiset kirjailijat, ehkä tunnetuimpana Kalle Väänänen. Savolaismurteiden kirjallista käyttöä tukee ja edistää Savon kielen seura.Sarjakuvat
Savolaismurteita on käytetty muiden muassa Jorma "Jope" Pitkänen sarjakuvassa Näkymätön Viänänen.

Elokuvat
Useissa elokuvissa on kuultu savon murretta. Tunnettu savolaismurteen käyttäjä on näyttelijä Esa Pakarinen, jonka esittämistä hahmoista savon murretta puhuivat sekä lupsakka savolaismies Severi Suhonen että itse Pekka Puupää ensimmäisestä elokuvasta lähtien 1953. Muita tällaisia elokuvia on muun muassa  Napapiirin sankarit.

Musiikki

Savolaismurteita on Suomessa käytetty sekä taide- että kevyessä musiikissa. Taidemusiikista tunnetaan Aaro Jalkasen alkujaan virolaisen kuorolaulun sävelmään kirjoittama "Kallavesj". Kevyessä musiikissa savolaismurretta ovat käyttäneet muiden muassa säveltäjä ja sanoittaja Eino Kettunen, jonka tunnettuja savolaismurteella sanoitettuja kappaleita ovat muiden muassa Joensuun Elli ja 2000-luvulla myös internet-ilmiönä tunnetuksi tullut  Ievan polkka, sekä näyttelijä Esa Pakarinen, jonka esittämiin tunnettuihin kappaleisiin kuluu muiden muassa Lentävä kalakukko, 1900-luvun loppuvuosikymmeninä savolaismurretta on käyttänyt lauluissaan laulaja-lauluntekijä Jaakko Teppo. Huumorimusiikkia savolaismurteella ovat esittäneet myös huumoriryhmä Halavatun papat, ja sen johtohahmo Jamppa Kääriäinen. Vuonna 2006 ensimmäisen pitkäsoittonsa julkaisi Verjnuarmu, joka omien sanojensa mukaan "yhistää mussiikissaan savon ylen kaaniin murteen raskaaseen tuomijopäevän soetantaan".

Tieteen kielenä

Vuonna 2013 Helsingin yliopistossa hyväksyttiin kokonaan savolaismurteella kirjoitettu kandidaatintutkielma. Jani Koskisen itäisiin savolaismurteisiin kuuluvalla Keski-Karjalan seudun murteella kirjoitetun ”tutkiilman” aihe on saamelaiskielten vaikutus skandinaavisiin kieliin. Omien sanojensa mukaan Koskinen halusi tutkielmansa kielivalinnalla osoittaa, että ”suomen kirjakielj ei ou millään laila paremppoo tahe oikkiimppoo kieltä kunj mikkään murre, ja mikä tahhaa murre soppii mihen tahhaa käyttöyhteytteen”. Vuonna 2018 Helsingin yliopistossa hyväksyttiin Koskisen niin ikään savolaismurteella kirjoittama pro gradu -tutkielma.

 Lähteet 

Kirjallisuutta

 Barks, Carl: Voe tokkiinsa, Aku – Aku Ankan sarjakuva-albumi savon murteella. 2003.
 Eskelinen, Unto: Tavvoo savvoo – savon kielen sanakirja . 1998.
 Nupponen, Anne-Maria: »Savon murre» savolaiskorvin: kansa murteen havainnoijana. Joensuu: University of Eastern Finland. 2011.
 Savolainen, Jukka: Savon siännöt. 2005.
 Lehmonen Matti: Kalevala savon kielellä''. Atena kustannus Oy 1999.

 Aiheesta muualla 

 Savolaismurteet  
 Testaa savon murteen taitosi

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit