Laatokka

Laatokka (aik. suom. Nevajärvi, tai , , , veps. Ladog) on Euroopan suurin ja maailman 14. suurin järvi Luoteis-Venäjän Leningradin alueella ja Karjalan tasavallassa. Järvi on alempi kahdesta Nevan vesistön pääjärvestä. Matala Karjalankannas erottaa järven Suomenlahdesta, jonne järven laskujoki Neva laskee. Laatokka kuului osittain Suomeen vuoteen 1940 asti ja uudelleen vuosina 1941–1944.

 Maantiede 
 Yleistä 
Laatokka on 219 kilometriä pitkä ja 125 kilometriä leveä . Järven keskileveys on 82 kilometriä . Järvellä on laaja järvenselkä ja saaria on vain 660 . Laatokan pinta-ala on 17 900 neliökilometriä (km² , tai 17 600 km² , 18 135 km² , 18 330 km² ). Sen pinta-ala on yli puolet Suomen järvien yhteispinta-alasta . Järvi on laajuuteensa verrattuna melko matala järvi. Sen syvin kohta 230 metriä sijaitsee Valamon saaren eteläpuolella . Laatokan keskisyvyys on 51 metriä ja järven tilavuudeksi ilmoitetaan 910 km³  (tai 908 km³ , 838 km³ ). Laatokan tiedoista esiintyy jonkin verran vaihtelua.

Laatokan pohjan syvyysjakauma on epätasainen. Järven pohjoispäässä on keskimäärin syvempää ja eteläpäässä matalampaa. Syvyysvaihtelut johtuvat jääkaudella tapahtuneesta mannerjäätikön kuluttavasta liikkeestä. Laatokan kohdalta virtasi ylitse nopealiikkeinen ja pitkäkestoinen jäätikkövirta, joka kulutti alueelle painauman. Jääkauden lopussa jäätikön alaiset sulamisvedet puhdistivat moreenia kallioperän päältä jättäen ne paljaiksi etenkin järven pohjoisosissa. Siellä sijaitsevat yli 100 metriin painuvat syvänteet, joihin kuuluu kaksi yli 140 metrin syvyyteen painuvaa pääsyvännettä. Syvänteiden välistä työntyy vedenpinnan yläpuolelle joitakin saaria, joiden sijoittuminen järvellä ilmentää pohjan epätasaisuutta. Rannikolla rantaviiva mutkittelee voimakkaasti, kun kallioiseen maastoon on muodostunut pitkiä vuonomaisia lahtia ja pitkiä niemiä korkeine rantoineen. Lahdet ovat suuntautuneet pääosin pohjois-etelä-suuntaan tai luode-kaakko-suuntaan. Etelään mentäessä muuttuu pohja matalammaksi ja sen syvyysvaihtelut tasaantuvat. Eteläosan rannikko on loivaa ja matalaa hiekka- ja mutarantaa. Rantojen vedet ovat yleisesti kivisiä. Etelärannikolla on kolme matalaa lahtea: Petrokrepostin lahti, jonka keskisyvyys on 4 metriä, Olhavanlahti (8 m) ja Syvärinlahti (3 m).

 Saaria 
Suureksi järveksi Laatokassa on pinta-alaltaan yli hehtaarin kokoisia saaria vähän, vain 660. Ne sijaitsevat pääasiassa pohjoisosan rannikoiden läheisyydessä, mutta esimerkiksi Valamo sijaitsee keskellä järvenselkää. Muita suuria saaria ovat esimerkiksi Lunkulansaari, Mantsinsaari ja Kilpolansaari. Saarten yhteispinta-ala on 456 km².

 Asutus 
Laatokan lähiympäristö on lähinnä harvaan asuttua haja-asutusaluetta ja sen rannikon taajamat ovat pieniä. Laatokan valuma-alueella esiintyy kuitenkin kaupunkeja, mikä nostaa asukasluvun 3,5 miljoonaan asukkaaseen . Tämä vaikuttaa asukastiheyteen, joka on Venäjän puolella 12,4 asukasta neliökilometrillä . Lounaisrannikolla on asutus tiheintä johtuen Pietarin ja Nevan lähivaikutuksesta. Laatokan eteläiset rannikot kuuluvat Leningradin alueeseen. Seuloskoin piirissä ei järven lounaisrannikolla ole taajamia. Nevan niskalla sijaitsee kuitenkin Imeni Morozova, jossa on noin 10 000 asukasta. Nevan vastarannalla sijaitsee noin 14 000 asukkaan Pähkinälinna, joka kuuluu Korotkan piiriin. Tämän itäpuolella on Olhavan piiri, jonka Olhavanjoen suussa sijaitseva 9 000 asukkaan Uusi-Laatokka toimii laivaliikenteen satamana. Kehittyvässä kaupungissa Sjasstroissa asuu lähes 14 000 asukasta. Järven pohjoisrannikolla sijaitsevat Suomen vastaisella rajalla Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirin keskus Lahdenpohja, jossa on noin 8 000 asukasta, ja Sortavalan piirin keskus Sortavala, jossa on noin 20 000 asukasta. Sortavalan itäpuolella on Pitkärannan piirissä noin 12 000 asukkaan Pitkäranta. Aunuksen piirissä on rannikolla suuria kyliä, kuten Vitele ja Alavoinen. Muita satamia sijaitsee Käkisalmessa ja Sortavalassa.

 Ilmasto, jäätyminen ja vedenkierto 
Laatokalle tulevat vallitsevat tuulet etelästä, lounaasta ja lännestä. Järvi sijaitsee merellisen ja mantereisen ilmaston rajavyöhykkeessä. Sille on ominaista molempien ilmastojen säiden lyhytaikainen vaihtelu. Atlantilta tuleva kostea ja lauhkea ilmamassa saa talvella ja kesällä toisinaan väistyä idästä ja kaakosta tulevien mantereisten sääjaksojen tieltä. Vuosittainen keskilämpötila on 0…3 °C. Talvella kylmimmät keskilämpötilat vaihtelevat –8…–10 °C välillä ja lämpimimmät keskikesällä 16…17 °C välillä. Alueen sadanta vaihtelee kuukausittain 550–645 millimetrin välillä. Eniten sataa heinä-syyskuussa ja vähiten helmi-maaliskuussa. Aava järvenselkä nostattaa korkeitakin aallokkoja. Aallot voivat muodostua 5,8-metrisiksi ja aallonvälit 60-metrisiksi . Tuulen aiheuttamat virtaukset kiertävät koko järven. Veden virtausnopeus voi nousta 0,7–1,0 metriin sekunnissa.

Laatokan rannikko jäätyy joulukuun alussa ja järven keskusta vasta tammi-helmikuussa. Jää kasvaa yleensä 50–60 senttimetriä paksuksi, mutta saavuttaa rannikoiden läheisyydessä toisinaan metrinkin paksuuden, ja joskus harvoin yli metrin. Lauhoina talvina järvenselkä voi jäädä avoimeksi tai se jäätyy vain lyhyeksi aikaa. Kylminä talvina järvi jäätyy kokonaan. Jäät lähtevät Laatokan järvenselältä maalis-huhtikuun vaihteessa, mutta pisimpään ve viipyvät järven pohjoisrannikolla. Viimeiset jäät sulavat toukokuussa ja kylminä keväinä kesäkuun alussa.

Päinvastoin kuin Ääninen, joka jäätyy käytännössä joka talvi, on Laatokalla joinakin vuosina jäätön järvenselkä. Viime vuosina (2006–2017) järvenselkä jäi avoimeksi kuutena vuotena. Näinä vuosina on Laatokka ollut jäässä keskimäärin 142 vuorokautta, josta se on ollut kokonaan jäässä keskimäärin 42 vuorokautta. Jäätyminen on kestänyt keskimäärin 65 vuorokautta ja jäänlähtö 35 vuorokautta. Ennätysvuosina Laatokassa on ollut jääpeitettä enimmillään 206 vuorokautta (vuonna 2011) ja vähimmillään 104 vuorokautta (vuonna 2014).

Veden virtaukset ovat jään alla vähäiset (noin 2 cm/s). Järvi on tyypillinen dimiktinen järvi. Vedessä tapahtuu täyskierto syksyisin ja keväisin. Lisäksi järvenselällä esiintyy selvä erilämpöisten vesimassojen rajalinja (). Tämä syntyy keväisin veden lämmetessä ja syksyisin veden jäähtyessä, kun hitaasti reagoivan syvän järvenosan ja nopeasti reagoivan matalan osan väliin muodostuu pystysuoraan pohjasta veden pinnalle ulottuva termokliini. Termokliini eristää järven vesimassat toisistaan lyhyeksi aikaa.

 Vedenpinnan korkeudet ja veden virtaamat 

Laatokan vedenpinnan keskikorkeus on 4,8 metriä mpy. ja vedenkorkeuden äärivaihtelut mahtuvat 3,59 metrin (kuivuusvuosi 1940) ja 6,04 metrin (tulvavuosi 1924) väliin . Vedenkorkeuden vuosittaiseksi keskimääräiseksi vaihteluksi ilmoitetaan 0,70 metriä , mutta suurimmillaan se on ollut kolme metriä . Vedenpinta on korkeimmillaan kesä-heinäkuussa ja alimmillaan joulu-tammikuussa. Vedenkorkeuteen voivat vaikuttaa lisäksi ilmanpaineen vaihtelut, kova tuuli ja esimerkiksi seiche, jonka jaksonaika Laatokassa olisi sen laskukaavan mukaan, suunnasta riippuen, 2–6 tuntia. 

Se on säännöstelemätön järvi, mutta siihen laskevat vesireitit, Olhavanjoki, Syväri ja Vuoksi, ovat vesivoimatalouden puitteissa säännöstelyjä. Laatokan ympäristössä vuotuinen keskimääräinen sadanta on 610 millimetriä , mutta se vaihtelee eri ilmansuunnilla. Laatokan länsipuolella se vastaa Suomen sadantaa eli 550–650 mm, itä- ja eteläpuolella se ylittää 800 mm ja pohjoispuolella 600–650 mm.

Laatokan valuma-alueen pinta-ala on 259 000 km² ( tai 250 600 km² ). Järveen tulee vettä 77,2–89,9 km³ vuosittain. Järven tilavuus on noin 910 km³ (tai 908 km³ ), ja kun huomioidaan haihdunta (noin 3,0 km³ ), saadaan veden keskimääräiseksi viipymäksi 12,3 vuotta. Tämä tekee Laatokasta selvästi läpivirtausjärven. Laatokassa on vettä yli kolme kertaa Suomen järvien sisältämä vesimäärä. Järvestä poistuu Nevan kautta hieman vähemmän vettä kuin Nevasta mitataan sen alajuoksulla, eli keskivirtaamana ilmoitettuna noin 2 500 m³/s . Suurin mitattu menovirtaama on ollut 4 510 m³/s ja pienin 687 m³/s.

 Luontoarvoja 
Laatokassa elää yli 60  luonnonvaraista kalalajia ja uhanalainen laatokannorppa, joita esiintyy noin 5 000 yksilöä . Vuoden 2017 lopulla perustettiin laaja, 1 220 neliökilometrin laajuinen Laatokan saariston kansallispuisto järven länsiosiin.

Laatokassa on kalastettu aina kotitarpeeseen, mutta Pietarin läheisyys on varmasti vaikuttanut ammattikalastajien varhaiseen tulemiseen alueelle. Esimerkiksi 1950-luvulla saatiin vuosittain saaliiksi noin 1 500–6 700 tonnia kalaa, 1960-luvulla 2 000 tonnia ja 1980-luvulla 5 000 tonnia, mutta nykyään on saalismäärissä laskeva trendi. Vuosina vuosina 2003–2009 saatiin saaliiksi 622 tonnia lohta ja taimenta.

Yleisiä kalalajeja ovat ahven, hauki, kiiski, kivennuoliainen, kolmipiikki, kuha, kuore, kymmenpiikki, lahna, made, muikku, mutakala, mutu, nahkiainen, pasuri, rantanuoliainen, salakka, seipi, siika, sorva, särki, säyne, törö ja vimpa. Edellisiä lajeja vähälukuisempia ovat ankerias, harjus, härkäsimppu, järvilohi, kirjoeväsimppu, kivisimppu, miekkasärki, pikkunahkiainen, purotaimen, ruutana, suutari, taimen, toutain ja turpa. Harvinaisia lajeja ovat monni, sampi, sapa ja sulkava.

 Historia 
 Järven vanhoja nimiä 
Laatokan vanhoja nimiä ovat Nevo, Al’desk, Al’da, Al’dagas, Al’doga, Al’dagen, Aldea ja Veniemmeri.

 Historiallisia tapahtumia 
pienoiskuva|Laatokanlinnan varhaisin muoto oli puinen paaluvarustus. 1100-luvulla linnoituksen ympärille rakennettiin kiviset muurit kulmatorneineen ja kuusi kirkkoa, joita on jäljellä kaksi.Ennen ja nyt, Marja Vuorinen, Oleg Viisas, bussikuski Makkonen ja Sormuksen Ritarit - matkalla jossakin Luoteis-Venäjällä
pienoiskuva|Pähkinälinnan linnoitus
pienoiskuva|Tukinuittoa Pietari I:n kanavassa Laatokalla Pähkinälinnassa. Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorskin vuonna 1909 ottama valokuva.
Viikinkiajalla 700–1100-luvuilla Laatokalla oli hyvin suuri rooli Ruotsin ja muinais-Venäjän valtakuntien kehityksessä. Siihen aikaan Laatokan ranta oli paljon etelämpänä kuin nykyään. Sveanmaalta  Birkasta tulleet varjagit perustivat vuonna 753 Laatokan etelärannalle suojaiselle Olhavanjoen törmälle Venäjän vanhimman kaupungin Laatokanlinnan. Varjagit kutsuivat kaupunkia nimellä Aldeigjuborg eli Aldeigjun linna.Viikinkiajan nimistön synty . 

Laatokanlinnan sijainti oli strategisesti erittäin tärkeä, koska siitä pystyi valvomaan viikinkien idäntietä, jota pitkin kauppa-alukset ja soturijoukkiot matkasivat Itämereltä Konstantinopoliin ja Volgalle. 

Nestorin kronikan mukaan vuonna 862 rusit eli varjagit kutsuttiin saattamaan maahan järjestys ja hallitsemaan heitä. Varjagiruhtinas Rurik otti ensin Laatokanlinnan hallituskaupungikseen vuonna 862, joka lasketaan Rusin valtakunnan perustamisvuodeksi. Nestorin kronikka, s. 17 Tämän vuoksi vuonna 2003 kaupunki sai kunnianimen "Muinais-Venäjän vanhin pääkaupunki". 

Novgorodin ruhtinaskunnan aikana (1100–1470-luvuilla) Laatokanlinna oli koko valtakunnassa ainoa satama, johon merikelpoiset alukset pääsivät Itämereltä Novgorodin. Siitä ylöspäin Olhavanjoessa oli koskia, joista pääsi ylävirtaan kohti Ilmajärvellä sijaitsevaa Novgorodia vain jokiveneillä.Aldeigja – Ladoga .

 Modernin ajan tapahtumia 
Viime sotiin asti järven pohjoisosa kuului Suomelle. Järvestä on ennen käytetty myös nimeä Nevajärvi. Laatokka on myöhäinen lainasana. 

Valamon luostari perustettiin keskiajalla Laatokassa olevaan Valamon saareen. Myös Konevitsan saarella on ortodoksinen luostari. Neuvostoajalla molemmat luostarit olivat sotilaskäytössä ja päätyivät erittäin huonoon kuntoon. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen luostaritoimintaa etenkin Valamossa on elvytetty ja rakennuksia kunnostettu. 

Leningradin piirityksen aikana Laatokka oli ainoa ulospääsyreitti kaupungista. Tarvikkeita kuljettiin talvella kaupunkiin jäätä pitkin, kesällä veneillä.

 Luonnonhistoriaa 
Laatokan poikki kulkee kiteisen kallioperän ja sedimentien muodostaman kallioperän välinen rajavyöhyke. Kiteinen kallioperä muodostuu graniitista, gneissistä, pygmatiitista ja liuskekivestä, jonka peittää ohut jääkaudenaikainen moreenikerrostuma. Siirryttäessä etelään päin jää kiteinen kallioperä syvemmälle ja sitä peittävät geologisesti nuoremmat sedimenttikivilajit eri-ikäisinä kerroksina.

Jääkaudella ja etenkin sen loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikkö levittäytyi Suomen yli itään ja kaakkoon päin. Mannerjäätikkö levittäytyi Laatokan yli ja sen ohentuneessa reunassa vaikuttivat monet eriaikaiset jäätikkövirrat ja virtauskielekkeet. Jääkauden kylmimmässä vaiheessa 18 000–20 000 vuotta sitten toimi Suomen itäosista alkanut Karjalan jäätikkövirta, joka toimitti jäätä Baltian maihin ja Valko-Venäjälle asti. Kun jääkauden kylmin vaihe taittui ilmaston lämpenemisen takia, alkoi mannerjäätikön peittämä alue kutistua ja jäätikön reuna lähestyi Laatokkaa kaakosta päin. Noin 14 000 vuotta sitten sijaitsi jäätikön reuna Laatokan kaakkoispuolella ja jäätikön sulamisvedet alkoivat virrata kohti lounasta ja siellä avautunutta Baltian jääjärveä. Allerødin interstadiaalin aikana reuna vetäytyi kohti Kaakkois-Suomea ja paljasti nykyistä Laatokkaa vaiheittain. Maanpainuma, jonka raskas jäätikkö oli aiheuttanut, oli Suomenlahden seudulla painanut maaperää noin 300 metriä nykyista alemmaksi. Maankohoaminen oli jo tässä vaiheessa pienentänyt painaumaa merkittävästi ja jäljelle jääneeseen painaumaan kerääntyi vettä muodostaen lyhytikäisen Laatokan jääjärven. Lopulta jäätikön reuna vetäytyi 14 000–12 000 vuotta sitten asemaan, jossa Baltian jääjärven vesi pääsi tunkeutumaan Laatokan painaumaan asti. Kun nuorempi dryaskausi 11 560–12 700 vuotta sitten pysäytti jäätikön vetäytymisen lähes tuhanneksi vuodeksi, jäi Laatokan alue Baltian jääjärvessä muinaisen Suomenlahden perälle syväksi lahdenpohjukaksi. Silloinen rantaviiva sijaitsi kannaksen maastossa 50–60 metrin korkeudella. Karjalankannaksen korkeat mäet muodostivat lahdensuulle saariston, jossa jatkuvan ja nopean maankohoamisen seurauksena saarien lukumäärä samalla kasvoi kun rantojen saaret maatuivat mantereeseen. Ympäristön kasvillisuudessa olivat pensaat, varvikot ja ruohot valtalajeja ja maisema oli arotundraa. Laatokan alueen pohjalle kerrostui tässä vaiheessa kerroksellista savea. 

Samalla, kun maankohoaminen oli nykyistä voimakkaampaa, laski Baltian jääjärvi äkillisesti 25–28 metriä noin 11 600 vuotta sitten. Varsin pian Laatokka eriytyi omaksi järvekseen, jonka lasku-uoma ylitti Karjalankannaksen laskien nykyiseen Viipuriin. Laatokka oli siten kuroutunut omaksi järvekseen, jonka vesi purkautui kannaksen yli virtaavassa salmessa tai joessa. Tilanne tulisi jatkumaan samanlaisena 7 000 vuotta. Itämeren Yoldiavaiheen aikana valtamerien kohoaminen nosti myös Itämeren altaan vettä ja salmet tulvivat vettä myös Laatokan altaaseen. Kuitenkin maankohoamisen vuoksi vedenpinnan korkeus ja samalla Laatokan alueen rannat laskivat tänä aikana alemmaksi. Rantojen kasvillisuus oli muuttunut tundraksi. Tähän aikaan tunnetaan kannakselta ensimmäisiä ihmistoiminnan merkkejä. Antrean verkkolöytö yhdessä muiden esineiden kanssa kertovat kalastajista, jotka toimivat noin 11 200-10 250 vuotta sitten kannaksen salmessa. Alueella vallitsi tunturikoivikko, johon alkoi etelästä levitä sekaan muita puulajeja.

Maankohoamisen epätasaisuus Itämeren alueella johti lopulta siihen, että Itämeren lasku-uoma valtamereen meni umpeen ja sen vedenpinta alkoi kohota. Tämän Ancylusvaiheeksi kutsutun Itämeren vaiheen aikana vesi tulvi hitaasti takaisin kannakselle ja liitti Laatokan uudestaan Itämeren yhteyteen kapean salmen kautta. Vedenkorkeus oli kannaksella tuolloin 25 metrin korkeudella ja Itämeren vesi ylitti silloin kannaksella sijainneen Heinjoen vedenjakajavyöhykkeen. Laatokan alueella sen etelärannat olivat ehtineet kohota korkealle ja ne jäivätkin vedenpinnan yläpuolelle. Järvialtaasta jäi veden alle noin kolme neljäsosaa nykyisestä vesialueesta. Järven pohjoisosien nopeampi maankohoaminen kuitenkin tasoitti vähitellen tilannetta Itämeren Litorinavaiheen aikana. Kannaksella sijainnut lasku-uoman kynnys kohosi koko ajan enemmän kuin järven eteläosat. Seurauksena oli Laatokan järvialtaan kallistuminen kohti etelää ja sen eteläisen rantaviivan siirtyminen samaan suuntaan. Vuoksen synty noin 6 000 vuotta sitten (aikaisempi kirjallisuusarvio on 5 700 vuotta sitten) avasi Saimaalle uuden laskureitin, joka johdatti sen vedet kaakkoiseen suuntaan ja osaksi Laatokan vesireittiä. Laatokan vedenpinta, joka oli tuolloin 20–23 metrin korkeudella, kohosi rajusta purkauksesta johtuen lyhyeksi aikaa muutaman metrin. Laatokka jatkoi kuitenkin laskuaan Suomenlahteen Heinjoen kautta Viipuriin.

Epätasainen maankohoaminen jatkui koko ajan ja se siirsi etelärantojen rantaviivan ohi Laatokan nykyisen rantaviivan. Lopulta järvialtaan tulviminen noin 3 300 vuotta sitten (1359 eaa.) nosti vedenpinnan Porogissa yli Laatokan vedenjakajan. Vesi purkautui pehmeän maakerroksen läpi lounaaseen päin ja kulutti Nevalle lasku-uoman. Purkaus laski Laatokan vedenpintaa noin 10 metriä (jopa 12 m) ja vanha lasku-uoma Viipuriin katkesi. Sitä käytti vielä Vuoksi, joka laski bifurkaatiojokena sekä Viipuriin että Laatokkaan. Vanha Vuoksen lasku-uoma kuivui lopullisesti vuonna 1857, jolloin Vuoksen vedet johdatettiin Suvannon läpi Kiviniemen Sakkolassa kaivetulla kaivannolla. Kaivannosta muodostui nykyinen Taipaleenjoki. Koska järven laskukynnys sijaitsee nyt etelässä, johtaa epätasainen maankohoaminen vedenpinnan alenemiseen järven pohjoisrannikolla.

Myöhäisemmät huomaamattomat tapahtumat, kuten aallokko ja veden virtaukset ovat vaikuttaneet järven pohjaan. Pohjoisosien syvyyksiin on pohjalle vajonnut tuhansien vuosien ajan hienoa savea ja eloperäistä ainesta pehmeäksi sedimentiksi. Eteläosien matala vesipatja on altistanut pohjan sedimentit aallokolle ja veden virtauksille niin, että pohjan maa-aines on karkeampaa ja kivisempää. Täällä voi tavata rannikolla hiekka- ja sorarantoja, joilla esiintyy kivikoita. Jokien tuomat lietteet peittävät nämä muodostunat jokisuistojen edustalla.

 Laatokan valuma-alue 

Laatokkaan laskevia suuria järvivesistöjä ovat luoteesta Suomen puolelta Laatokkaan laskeva Vuoksen vesistö ja Venäjän puolelta koillisen suunnasta Äänisestä vesiä tuova Syvärin vesistö. Etelästä Venäjän puolelta Laatokkaan laskee valuma-alueeltaan laaja Olhavanjoen vesistö. Pienempiä Suomen puolelta alkavia, Karjalan tasavallassa Laatokkaan laskevia vesistöjä ovat Hiitolanjoen, Kiteenjoen–Tohmajoen ja Jänisjoen vesistöt. Karjalan tasavallassa kokonaan nykyisellä Venäjän alueella Laatokkaan laskevat Tulemajoki, Miinalanjoki ja Uuksunjoki. Leningradin alueella Laatokkaan laskevia pienempiä jokia ovat Naasianjoki, Lavajoki, Murjajoki, Seltikanjoki, Säsjoki ja Vuoleenjoki.

 Suurimmat joet 
Alla olevaan taulukkoon on koottu suurimmat joet, jotka näkyvät myös Nevan vesistön artikkelissa. Taulukon tiedot ovat peräisin artikkeleista tai muista lähteistä, jotka on esitetty taulukon alla. Kullakin rivillä on eritelty lähteet.

 Laskujoen nimi  Nimi  EtäisyysNevasta(km) Rannikonkohta  Pituus(km)  Virtaama(MQ m³/s)  Valuma-alue(km²)  Lähteet   Syväri  Svir (Свирь)  119  kaakkoisranta  224  790  84 400 1,1,4,4,1,1,1 Olhava  Volhov (Волхов)  96  eteläranta  224  593  80 200 1,1,4,4,1,1,1 Vuoksi  Vuoksa (Вуокса)  87  länsiranta  143  684  68 700 1,1,4,4,1,1,1 Säsjoki  Sjas (Сясь)  96  eteläranta  260  53  7 330  1,4,4,4,3,1,1 Jänisjoki  Janisjoki (Янисйоки)  200  pohjoisranta  170  39  3 900 1,1,4,4,1,3,1 Tulemajoki  Tulemajoki (Тулемайоки)  174  koillisranta  110    1 720 1,1,4,4,1,–,1 Tohmajoki  Tohmajoki (Тохмайоки)  202  luoteisranta  100    1 602 1,1,4,4,1,–,1 Hiitolanjoki  Kokkolanjoki (Кокколанйоки)  160  länsiranta  62  11  1 370 1,1,4,4,1,3,1 Vitelenjoki  Vidlitsa (Видлица)  154  itäranta  67    1 320 1,1,4,4,1,–,1 Uuksunjoki  Uksunjoki (Уксунйоки)  177  koillisranta  121    1 080 1,1,4,4,1,–,1
Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = luettu lähteen jokiluettelon linkeistä , 3 = luettu venäjänkielisestä Wikipediasta, 4 = mitattu Internetin karttapalvelusta kuten esimerkiksi Google Maps

 Jokien kattavampi luettelo 
Laatokan yli 3 500 joesta ja ojasta on alle valikoitunut kattavampi kokoelma jokia. Niiden lähteistys noudattaa edellisen taulukon tapaa.

 Länsirannikko 
 Laskujoen nimi  Nimi  EtäisyysNevasta(km) Rannikonkohta  Pituus(km)  Virtaama(MQ m³/s)  Valuma-alue(km²)  Lähteet   Murjajoki  Morje (Мо́рье)  29  Petrokrepostin lahti  43    478  1,4,4,4,3,–,3 Vuoleenjoki  Avloga (А́влога)  61  lounaisranta  54    384  1,4,4,4,1,–,1 Taipaleenjoki  Burnaja (Бу́рная)  87  Metsäpirtti  11      1,4,4,1,1,–,– Vuoksi  Vuoksa (Вуокса)  135  Käkisalmi  153  684  68 501  1,1,4,5,1,1,1 Pärnänjoki  Tihaja (Тихая)  144  Käkisalmi  6      1,1,4,1,1,–,–

 Pohjoisrannikko 
 Laskujoen nimi  Nimi  EtäisyysNevasta(km) Rannikonkohta  Pituus(km)  Virtaama(MQ m³/s)  Valuma-alue(km²)  Lähteet   Hiitolanjoki  Kokkolanjoki (Кокколанйоки)  159  Kilpolansaari  62  14,7  1 340  1,4,4,5,1,1,1 Soskuanjoki  Soskuanjoki (Соскуанйоки)  165  Kurkijoenlahti  40    234  1,4,4,4,1,–,1 Tervunjoki  Tervunjoki (Тервунйоки)  163  Kojonsaari  26    97  1,4,4,5,3,–,3 Iijoki eli Ihalanjoki  Iijoki (Иййоки)  173  Iivedenselkä  50    318  1,4,4,5,3,–,3 Aurajoki  Aurajoki (Аурайоки)  194  Lahdenpohja  19    110  3,4,4,5,1,–,1 Miinalanjoki  Miinalajoki (Мийналайоки)  182  Lahdenpohja  33    230  3,4,4,5,3,–,3 Savainjoki  Savainjoki (Савайнйоки)  194  Palosaarenselkä  42    165  1,4,4,5,1,–,1 Kiteenjoki  Kitenjoki (Китенйоки)  201  Hiidenselkä  90    761  1,4,4,5,1,–,3 Tohmajoki  Tohmajoki (Тохмайоки)  201  Hiidenselkä  100  7,0  1 595  1,4,4,5,1,1,1 Jänisjoki  Janisjoki (Янисйоки)  199  Hiidenselkä  170  39,1  3 860  1,4,4,5,1,1,1 Sumerianjoki  Sumerianjoki (Сумерианйоки)  192  Sumerianlahti  30    157  1,4,4,5,1,–,3 Syskyänjoki  Sjuskjujanjoki (Сюскюянйоки)  192  Syskyänlahti  49  5,3  486  1,4,4,5,1,1,1

 Itärannikko 
 Laskujoen nimi  Nimi  EtäisyysNevasta(km) Rannikonkohta  Pituus(km)  Virtaama(MQ m³/s)  Valuma-alue(km²)  Lähteet   Koirinjoki  Koirinjoki (Койринйоки)  189  Koirinojanlahti  40    124  1,4,4,5,1,–,1 Uuksunjoki  Uksunjoki (Уксунйоки)  176  Uuksunlahti  125  12,9  1 175  1,4,4,5,1,1,1 Kirkkojoki  Kirkkojoki (Кирккоёки)  172  Lunkulanlahti  20      1,4,4,5,1,–,– Tulemajoki  Tulemajoki (Тулемайоки)  173  Lunkulanlahti  110    1 720  1,4,4,5,1,–,1 Miinalanjoki eli Änäjoki  Enjajoki (Эняйоки)  174  Lunkulanlahti  93    501  1,4,4,5,1,–,3 Vitelenjoki  Vidlitsa (Ви́длица)  155  Vitele  67  16,7  977  1,4,4,4,1,1,1 Tuuloksenjoki  Tuloksa (Ту́локса)  153  Tuulos  77    900  1,4,4,4,1,–,1 Alavoisenjoki  Olonka (Оло́нка)  150  Tuulos  144  29,3  2 631  1,4,4,4,1,1,1 Pižinjoki  Obžanka (Обжанка)  140  Syvärinlahti  26    230  1,1,4,4,1,–,1 Syväri  Svir (Свирь)  120  Syvärinlahti  224  790  84 400  1,4,4,4,1,1,1

 Etelärannikko 
 Laskujoen nimi  Nimi  EtäisyysNevasta(km) Rannikonkohta  Pituus(km)  Virtaama(MQ m³/s)  Valuma-alue(km²)  Lähteet   Voronežka  Voronežka (Воронежка)  100  Olhavanlahti  41    320  1,4,4,4,3,–,3 Säsjoki  Sjas (Сясь)  96  Olhavanlahti  260  53  7 330  1,4,4,4,3,1,1 Olhavanjoki  Volhov (Волхов)  80  Olhavanlahti  224  593  80 200  1,4,4,4,1,1,1 Koponinjoki  Kobona (Кобона)  45  Petrokrepostin lahti  45    219  1,1,1,1,1,–,1 Lavajoki  Lava (Ла́ва)  28  Petrokrepostin lahti  31    529  1,4,4,4,3,–,3 Seltikanjoki  Rjabinobka (Рябиновка)  25  Petrokrepostin lahti  12      1,4,4,4,3,–,– Naasianjoki  Nazija (Назия)  20  Petrokrepostin lahti  42    332  1,4,4,4,1,–,1
Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = luettu lähteen jokiluettelon linkeistä , 3 = luettu venäjänkielisestä Wikipediasta, 4 = luettu tai mitattu Internetin karttapalvelusta kuten esimerkiksi Google Maps tai ACME, 5 = Karjalan kartat Karjalan kartat

 Katso myös 
 Laivasto-osasto K
 Suomen Laatokan-laivasto
 Gardariki
 Eymundin saaga

 Huomioita 

 Lähteet 
 Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta 

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

 Ylen Elävä arkisto: Laatokan ympäri henkilöautolla huristellen
 Austr í Görðum: tulkintoja viikinkiajalta
 Vanhan Laatokan historia 
 Linnoituksen yksityiskohtia
 Linnoituksen arkeologisia kaivauksia 2013 
 Linnoituksen arkeologisia kaivauksia eri vuosilta 
 Ankaraa ja kovaa on kalastajan elämä suuren Laatokan rannoilla, Aamulehti, 2.3.1930, nro 59, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Laatokka - kalojen ja kalastajien "meri". I. Metsäpirtistä Käkisalmeen, Helsingin Sanomat, 28.12.1933, nro 348, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Laatokka - kalojen ja kalastajien "meri". II. Käkisalmesta Salmiin, Helsingin Sanomat, 14.1.1934, nro 12, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Toivo Talvi : Laatokan ihmeitä joista tavallinen matkailija ei tiedä mitään, Suomen Kuvalehti, 1.2.1936, nro 5, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Karjala
Luokka:Karjalan tasavallan järvet
Luokka:Luovutettujen alueiden järvet
Luokka:Venäjän järvet
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit