Marilaiset kielet

Marilaiset kielet ovat yksi uralilaisen kielikunnan päähaara. Alun perin marilaiset kielet muodostavat murrejatkumon, johon kuuluu useita murteita. Sittemmin murteiden pohjalta on standardisoitu kaksi eri kirjakieltä, niittymarin kieli sekä vuorimarin kieli, minkä takia nykyään puhutaan murteiden sijaan useimmiten eri marilaiskielistä. 

Marilaisten kielten puhujia kutsutaan mareiksi. Kielten pääasiallinen puhuma-alue on Venäjän federaatioon kuuluva Marin tasavalta, mutta suuria marilaisvähemmistöjä on myös naapuritasavalloissa. Vuoden 2021 Venäjän väestönlaskennassa marilaiseksi itsensä ilmoitti noin 424 000 henkilöä, joista niittymarilaisia on noin 410 000 ja vuorimarilaisia noin 14 000 henkilöä. Marilaisten määrä on vähentynyt huomattavasti vuoden 2010 väestönlaskennasta, jolloin marilaiseksi ilmoittautui 548 000 henkilöä. Marilaiskielten puhujien määrä on ilmoitettuja lukuja alhaisempi, sillä kaikki marit eivät puhu maria.

pienoiskuva|Marin päämurteiden levinneisyys 1900-luvun alussa englanninkielisellä kartalla suomalaisen tutkimusryhmän mukaan. 1a. vuorimari, 1b luoteismari; 2a niittymari ja 2b itämari.|357x357px

Historia ja murrejako

Nykyään puhuttavien marilaisten kielten yhteinen kantakieli on kantamarin kieli. Aiemmin on oletettu, että marilaiset ja mordvalaiset kielet olisivat joidenkin yhteisten piirteidensä vuoksi kehittyneet samasta välikantakielestä eli niin sanotusta volgalaisesta kantakielestä. Nykyään piirteiden katsotaan kuitenkin olevan kielikontaktien tulosta ja kantamarin muodostavan itsenäisen haaransa uralilaisen kielikunnan sisällä.

Kantamarin puhuma-alue paikoitetaan Volgan länsipuolelle nykyisten Nižni Novgorodin alueen ja Tšuvassian seuduille eli lännemmäksi kuin marilaiskielten nykyiset puhuma-alueet. Ajallisesti kantamari alkoi jakautua murteiksi noin 1100-1400-luvulla. Näin syntyi murrejatkumo, josta voidaan nykyään erottaa neljä päämurretta: vuorimari, luoteismari, niittymari sekä itämari. Vuorimarin pääasiallinen puhuma-alue kattaa Marin tasavallan länsiosat, mistä syystä sitä kutsutaan joskus myös länsimariksi. Nimitys 'vuorimari' viittaa Volgan länsirannan mäkisiin pinnanmuotoihin. Vuorimarilla on noin 14 000 puhujaa ja se on myös standardisoitu kirjakieleksi. Luoteismaria puhutaan Marin tasavallan luoteis- ja pohjoispuolella Nižni Novgorodin ja Kirovin alueilla. Luoteismarilaisilla murteilla on enää muutamia satoja puhujia eikä niillä ole kirjallista käyttöä. Niittymarin puhujat asuttavat Marin tasavallan keski- ja itäosia. Nimitys juontaa juurensa Volgan itärannan tasaisesta maastosta. Viimeinen murreryhmä eli itämari taas viittaa niiden marilaisten kieleen, jotka muuttivat niittymarilaisen alueen itäpuolisille seuduille 1500-1700-luvulla Moskovan Venäjän laajentumisen yhteydessä. Suurin itämarilainen väestö löytyy Baškortostanista, mutta heitä asuu myös Kirovin alueella, Tatarstanissa, Udmurtiassa, Permin alueella sekä Sverdlovskin alueella. Itämari ja niittymari jakavat useita yhteisiä piirteitä, jotka erottavat ne läntisemmistä marilaismurteista. Tästä syystä niiden pohjalta on myöhemmin luotu yksi yhteinen kirjakieli eli niittymarin tai niitty-itämarin kirjakieli. Niittymarin kirjakielellä on noin 388 000 käyttäjää.

Kahden eri kirjakielen luomisen myötä nykyään puhutaan useimmiten useista marilaiskielistä. Nimitystä 'mari' voi kuitenkin käyttää viitattaessa koko kieliryhmään. Marin kielten väliset erot ovat melko pieniä ja koskevat lähinnä fonologiaa ja sanastoa, kun taas kieliopilliselta rakenteeltaan kielet ovat hyvin samankaltaisia. Sanastostakin tosin lähes 90 prosenttia on yhteistä vuori- ja niittymarille, mistä syystä kielten välillä on jonkin verran ymmärrettävyyttä.

 Kirjakielten kehitys 
Marin kielellä on kaksi kirjallista muotoa kyrillisin kirjaimin. Niiden syntyhistoria alkaa 1800-luvulla, jolloin Venäjällä pyrittiin käännyttämään pikkukansoja ortodoksisuuteen. Uskonnollisia tekstejä kirjoitettiin eri murteilla, jotta marit olisivat oppineet lukemaan. Tavoitteena ei kuitenkaan ollut luoda mareille kirjakieltä. Näistä kirjoitustraditioista syntyivät vuorimarin ja niittymarin kirjalliset muodot. 

Marin kirjakielen päivää vietetään 10. joulukuuta. Päivää juhlitaan vuonna 1775 ilmestyneen ensimmäisen marin kieliopin kunniaksi. Kielioppikirjan nimi oli Sotšinenija, prinadležashtšija k grammatike tšeremiskago jazyka ('Tšeremissin kielen kielioppi'), ja se julkistettiin Pietarissa. Painos oli 300 kappaletta. Kirjalla oli merkittävä osa kirjakielen kehittämisessä. Marin kielen päivää on vietetty vuodesta 1990 alkaen.

 Nykytilanne 
Suunnilleen  puhuu äidinkielenään maria; muiden ensisijaisena kielenä on venäjä, vaikka he pitävätkin itseään yhä mareina. Marinmaan asukkaita on , joista  on marilaisia; loput asuvat nimikkotasavallan ulkopuolella.'

Niittymarin kieltä pidetään uhanalaisena ja vuorimaria erittäin uhanalaisena kielenä.

 Marilaisten kielten ominaispiirteitä 
 Nominatiivi  muno  βüt Genetiivi  munə-n  βüδ-ən Akkusatiivi  munə-m  βüδ-əm Datiivi  munə-lan  βüt-lan Latiivi  mun-eš  βüδ-eš Illatiivi  munə-ško  βüδ-əškö Inessiivi  munə-što  βüδ-əštö Komparatiivi  munə-la  βüt-la Komitatiivi  munə-ɣe  βüt-ke

Esimerkkilauseita:

Padassa on kuusi kalaa. – Poδəšto kut kol ulo.
Tuli palaa ja siksi lumi sulaa. – Tul jüla δa satlan lum šula.
Eilen minä annoin sinulle kaksi kirjaa. – Teηkeće məj təlanet kok kniɣam puenam.
Huomenna hän tulee jalan luokseni, me ostamme neljä pulloa olutta ja menemme puistoon istumaan. – Erla tuδo δekem jolən toleš, me nəl klenća puram naləna δa parkəške sintšaš kajena.

Marien kirjallisuus

Ensimmäinen tunnettu marinkielellä kirjoitettu kaunokirjallinen teos on tuntemattomaksi jääneen tekijän vuonna 1767 Kazanissa tsaarin vierailun kunniaksi kirjoittama tervehdysruno. Marinkielistä kirjallisuutta on alusta asti ilmestynyt sekä vuori- että niittymariksi, mutta kirjakielet olivat pitkään vakiintumattomia. 1900-luvulle tultaessa marin kirjakieli alkoi muotoutua nykyisen kaltaiseksi ja kirjoitustapa vakiintui. 1920-luvulla otettiin käyttöön kaksi kirjakieltä, läntinen ja itäinen. Varsinaisesta marinkielisestä kaunokirjallisuudesta voidaan puhua 1900-luvulta alkaen. Marilaisen kirjallisuuden klassinen kausi ajoittuu 1900-luvun alusta 1930-luvun loppuun, jolloin marinkielinen älymystö tuhottiin käytännössä viimeiseen mieheen ja naiseen Stalinin puhdistuksissa. Klassisen kauden kirjailijasukupolvi aloitti julkaisutoimintansa keisarikunnan kahtena viimeisenä vuosikymmenenä ilmestyneissä kirjallisissa vuosikirjoissa, ”kalentereissa”, ja dominoi marinkielistä kirjallisuutta 1930-luvun loppuun saakka. Pääosa oli syntyisin talonpoikaisperheistä ja saanut opillisen sivistyksensä opettaja- ja pappisseminaareissa. 

Klassikoista kuuluisin on Sergei Tšavain (1888–1937). Hänen kirjallinen toimintansa ajoittui vuosiin 1905–1936 ja käsitti niin lyriikkaa, näytelmiä kuin proosaakin. Tšavainin merkkiteoksena pidetään osin omaelämäkerrallista romaania Elnet (1936), joka jäi keskeneräiseksi kirjailijan vangitsemisen johdosta. Muita klassisen polven kirjailijoita olivat muun muassa lyyrikot Nikolai Muhinin (1890–1937), V. Savi (alias Vladimir Muhin) (1888–1938), Olik Ipai (1912–1937) ja Jivan Kirlja (1909–1937?). Monitaitoinen Šketan (alias Jakov Majorov) (1898–1937) toimi sanomalehtimiehenä ja teatteriohjaajana kirjoittaen proosaa ja humoristisia maalaisnäytelmiä, Osip Šabdarin (1898–1937) romaani Üdrimaš korno (1937) on marinkielisen kirjallisuuden klassikkoja. Sukupolven edustajia olivat myös maailmankirjallisuuden marinkielelle kääntäjä Janiš Jalkain (1909–1937?) ja vuorimarin kirjakielellä kirjoittanut prosaisti N´ikon Ignat´ev (1895–1941).

Klassisen kauden kirjailijoiden runoudessa ja proosassa kansalliset aiheet nivoutuivat usein yhteen uuden ajan aatteiden ja vilpittömän poliittisen innostuksen kanssa. Ennen 1930-lukua tämä oli suhteellisen ristiriidatonta, sillä neuvostohallinnon alkuvaiheiden kansallisuuspolitiikka loi huomattavasti keisarivaltaa paremmat edellytykset kansallisten vähemmistöjen kulttuuripyrinnöille.

Stalinin hallintokauden hävityksestä marinkielinen älymystö ja kirjallisuus alkoivat elpyä 1950-luvun mittaan. Toisen maailmansodan jälkeisen kirjailijasukupolven suurhahmo on Valentin Kolumb (1935–1974), joka lyhyen elämänsä aikana ehti julkaista kolmatta kymmentä runokokoelmaa. Hänen työnsä maailmankirjallisuuden (muun muassa Kalevalan osien) marintajana ja yleisenä kulttuurivaikuttajana oli niin ikään huomattava.

Viime vuosikymmenten marinkielisessä kaunokirjallisuudessa lyriikalla onkin ollut keskeinen asema. Osin tähän on vaikuttanut se, ettei runous ole ollut samalla tavoin kuin proosa toisiaan seuranneiden autoritääristen hallintojen kahlitsemaa.  Nykylyyrikoista tunnetuimpia ovat muun muassa Albertina Ivanova (s. 1954), Albert Vasiljev (s. 1957), Gennadi Ojar (s. 1958), Vjatšeslav Abukajev-Emgak (s. 1959), Vitali Popov (s. 1964), Zoja Visvis (s. 1966), Lidia Iksanova (s. 1966), Aleksander Petrov (s. 1967), Svetlana Grigoreva (s. 1967), Tatjana Otšejeva (1968), Zoja Dudina, Tatjana Ivanova (s. 1970), Lilia Issai (s. 1971), Svetlana Elembajeva (s. 1975), Nadežda Nikitina (s. 1975) ja Elvira Kuklina (s. 1981). Merkille pantavaa on niin naisrunoilijoiden suuri määrä kuin aiheiden ja muotokielen monimuotoisuuskin. Maininnan ansaitsee myös Anatoli Spiridovin vuonna 2002 ilmestynyt marilaisen kansanrunouden ja mytologian pohjalta kirjoitettu Jugorno-eepos, vaikka onkin alun perin venäjäksi kirjoitettu.

Marinkielinen kirjallisuus on vielä elinvoimaista. 1960-luvulla alkaneen uuden venäläistämispolitiikan, johon 1990-luku toi vain lyhyen katkoksen, pitkän aikavälin seuraukset uhkaavat kuitenkin merkittävästi niin marinkielen kuin marinkielisen kirjallisuudenkin tulevaisuutta. Keskeisintä ja tuhoisinta on ollut marin kieltä opetuskielenä edes osinkaan käyttävän koululaitoksen lakkauttaminen. Kirjallisuus tarvitsee, paitsi kirjailijoita, myös lukijoita. Marinkieli siirtyy toistaiseksi vielä puhuttuna sukupolvelta toiselle, mutta marin kirjakielten taito marinkielisen väestön parissa on heikentymässä nopeasti. Kielestä on tulemassa kieli, jota vielä puhutaan, muttei enää osata suppean älymystön piirin ulkopuolella lukea.

Uskonnollista kirjallisuutta mariksi ilmestyi jo 1700-luvun puolivälissä ja myöhemmin 1800-luvulla, muun muassa yksittäisten evankeliumien käännöksiä. Vuorimariin perustuva Uuden testamentin käännös ilmestyi vuonna 1821. Kirkko piti 1800-luvulla yllä myös kouluja, joissa annettiin opetusta mariksi. Tuolloin marin kielellä ilmestyikin erityisesti uskonnollista kirjallisuutta ja opetuskirjallisuutta. Raamatun Uusi testamentti julkaistiin itämariksi (У Сугынь) kokonaisena kuitenkin vasta vuonna 2007 ja länsimariksi (У Сoгoнь) vuonna 2014.

 Katso myös 

 Marin kielioppi (teos)

Lähteet

 Kirjallisuutta 

 Moisio, Arto & Saarinen, Sirkka: Tscheremissisches Wörterbuch – Aufgezeichnet von Volmari Porkka, Arvid Genetz, Yrjö Wichmann, Martti Räsänen, T.E. Uotila und Erkki Itkonen. Suomalais-Ugrilainen Seura / Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2023 (verkkoversio) / 2008. Lexica Societatis Fenno-Ugricae XXXII. / Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaisuja 151. 

 Aiheesta muualla 

 15px|Wikipedia Niittymarinkielinen Wikipedia
 15px|Wikipedia Vuorimarinkielinen Wikipedia



 Marin keskeinen sanasto 
 lyhyt marin kielioppi 

Luokka:Marin tasavalta
Luokka:Tatarstanin kielet
Luokka:Udmurtian kielet
Luokka:Marin kieli
Luokka:Venäjän kielet