Albert Camus

Albert Camus (; 7. marraskuuta 1913 Mondovi, Ranskan Algeria – 4. tammikuuta 1960 Villeblevin, RanskaCamus Albert, Bibliothèque nationale de France, päivitetty 30.6.2021, viitattu 1.5.2022 ) oli ranskalainen kirjailija, journalisti ja filosofi sekä absurdismin johtohahmoja. Häntä pidetään yleisesti eksistentialismin edustajana; Camus itse kiisti painokkaasti olevansa eksistentialisti.

 Elämä 
Camus vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Algeriassa, joka silloin oli yksi Ranskan lääneistä, osa Ranskaa. 

Kun Albert oli kaksivuotias, hänen maatyöläisisänsä kaatui ensimmäisessä maailmansodassa, ja poika eli köyhissä oloissa puolikuuron siivoojaäitinsä ja isoäitinsä kanssa. Albert opiskeli lukiossa, mutta koulu keskeytyi hänen sairastuttuaan tuberkuloosiin.Silja Lanas Cavada, Pandemian tarina. Suomen Kuvalehti 12/2021 26.3.2021 s. 44–47 Hän aloitti filosofian opinnot Algerin yliopistossa. Camus liittyi 21-vuotiaana Algerian kommunistiseen puolueeseen, mutta hänet erotettiin kaksi vuotta myöhemmin. Hän oli mukana työväenteatterin toiminnassa ja työskenteli toimittajana, näyttelijänä ja näytelmäkirjailijana. Hän muutti Ranskaan ja asettui vuonna 1942 Pariisiin. Toisen maailmansodan aikana hän toimi aktiivisesti Ranskan vastarintaliikkeessä. Hän oli vuodesta 1943 Combat-lehden toimittaja ja sitten päätoimittaja ja myöhemmin kustannusliike Gallimardin palveluksessa.

Camus'n ja vallankumousta kannattaneen Jean-Paul Sartren välit katkesivat 1950-luvulla, kun Camus arvosteli teoksessaan Kapinoiva ihminen marxilaisuutta. Hän näki muodikkaassa kommunismissa yhden totalitarismin muodon. Välirikon vuoksi Camus syrjäytyi Ranskan älymystön keskuudesta. Hän omaksui Algerian sotaan maltillisen kannan, ja hänestä tuli epäsuosittu niin Ranskassa kuin Algeriassakin. Hän muokkasi muiden teoksia teatteriin (mm. Pedro Calderón, Fjodor Dostojevski, William Faulkner).

Camus kuoli 46-vuotiaana auto-onnettomuudessa lähellä Sensiä, Le Grand Fossardissa, Villeblevinin pikkukaupungissa. Hän oli viettänyt uudenvuoden 1960 kotonaan Lourmarinissa, Vauclusessa,  kustantajansa Michel Gallimardin kanssa. Camus'n vaimo ja lapset palasivat Pariisiin junalla 2. tammikuuta, mutta Camus päätti palata Gallimardin Facel merkisellä autolla. Auto törmäsi plataanipuuhun pitkällä suoralla osuudella Route nationale 5:llä . Apukuskin paikalla ollut Camus kuoli välittömästi, kun taas Gallimard kuoli viisi päivää myöhemmin. 

Camus'n mukana autossa olleessa laukussa oli keskeneräinen Kapinoivan ihmisen käsikirjoitus, joka päättyi sanoihin "kuolla kapinoimatta".

 Salamurhaväite 
Italialainen tutkija Giovanni Catelli väittää vuonna 2011 italialaislehti Corriere della Serassa julkaisemassaan kirjoituksessa, että Camus salamurhattiin. Catelli perustaa väitteensä tšekkirunoilija Jan Zabranan päiväkirjoihin. Catelli huomasi, että italiaksi kirjana julkaistuista päiväkirjoista puuttui osa. Catellin mukaan Zabrana kuvaa puuttuvassa osassa tapaamistaan  KGB-agentin kanssa. Agentti kertoi Zabranalle, että neuvostoagentit järjestivät auto-onnettomuuden, jossa Camus kuoli. Zabranan päiväkirjassa sanottiin, että neuvostoagentit olisivat asettaneet auton renkaaseen laitteen, joka sai sen rikkoutumaan ajon aikana.

Catellin mukaan Neuvostoliiton ulkoministeri Dmitri Šepilov määräsi Camus’n tapettavaksi, koska oli vihastunut ranskalaislehdessä vuonna 1957 julkaistusta Camus'n artikkelista. Siinä Camus syytti ministeriä Unkarin kansannousun murskaamisesta.

Olivier Todd, joka oli entinen BBC:n Pariisin toimittaja ja kirjan Albert Camus: une Vie (Elämä) kirjoittaja, kuitenkin toteaa: "vaikka en millään lailla epäilekään, etteikö KGB voisi tehdä jotain sellaista, en usko että tarina on totta".

Kirjailijana
Camus'ta on luonnehdittu filosofiseksi kirjailijaksi. Hän oli pessimisti, agnostikko ja  vastusti väkivaltaa. Ajattelussaan hän oli lähellä Sartrea, josta hän kuitenkin etääntyi. Esikoisromaani Sivullinen sisältää jo Camus'n näkemykset, joita hän käsittelee myös esseessä "Sisyfoksen myytti" (kokoelmassa Esseitä). Camus'n tyyli on selkeää, eikä hän turvaudu tehokeinoihin. 

Camus'n tunnetuimpia teoksia ovat Sivullinen (1942), Rutto (1947) ja Kapinoiva ihminen (1953). Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1957. Hän oli Rudyard Kiplingin jälkeen nuorin palkinnon vastaanottaja. Palkinnon saannin jälkeen Camus’lla oli ongelmia, ja kirjoittaminen alkoi sujua vasta 1959, mutta kuolema keskeytti työn heti seuraavan vuoden alussa.

 Teokset 
pienoiskuva|upright=0.7|Camus'n hauta Ranskassa Vauclusen departementissa Lourmarinin kunnassa.

 Romaanit ja novellit 



 Maanpako ja valtakunta (L’éxil et le royaume) (novellikokoelma, 1957) suom. Maija Lehtonen, Helsinki: Otava 1973  (uusi laitos; ilm. aiemmin 1960 yhteisniteenä Sivullisen kanssa).
 Onnellinen kuolema (La Mort heureuse) (varhainen versio Sivullisesta, julkaistu postuumisti 1970); suom. Elina Hytönen, Helsinki: Otava 1972. 
 Ensimmäinen ihminen (Le Premier homme) (keskeneräinen, julkaistu postuumisti 1994); suomentanut Sirkka Suomi, Helsinki: Otava 1995 

 Esseet 
 L'envers et l'endroit (kokoelma, 1937)
 Sisyfoksen myytti (Le Mythe de Sisyphe) (1942)
 Kapinoiva ihminen (L’Homme révolté) (1951)


 Näytelmät 
 Caligula (kirjoitettu 1938, esitetty 1945)
 Oikeamieliset (Les justes) (1950)

 Lähteet 


 Viitteet 

 Kirjallisuutta 
 Kuosma, Tapio (2011): "Sartren Roquentin ja Camus'n Meursault elämän tarkoitusta jäljittämässä" (essee), teoksessa: Elämän tarkoitusta etsimässä. Helsinki: Livres ’Belles-Lettres’. 
 Lehtinen, Torsti (2002). Eksistentialismi: Vapauden filosofia. Helsinki: Kirjapaja. 

 Aiheesta muualla 

 Alber Camus, Kirjasampo.fi






Luokka:Ateistifilosofit
Luokka:Eksistentialistit
Luokka:Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat
Luokka:Ranskalaiset filosofit
Luokka:Ranskalaiset kirjailijat
Luokka:Ranskalaiset novellikirjailijat
Luokka:Uskontokriitikot
Luokka:Ranskan vastarintaliikkeen henkilöt
Luokka:Liikenneonnettomuudessa kuolleet
Luokka:Vuonna 1913 syntyneet
Luokka:Vuonna 1960 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit