Manikealaisuus

Manikealaisuus eli manilaisuus oli 200-luvulla Persiassa syntynyt maailmanuskonto, joka levisi lännessä aina Rooman valtakunnan länsiosiin ja idässä aina Kaakkois-Kiinaan saakka. Opiltaan dualistisen manikealaisuuden perustaja oli Mani, "valon apostoli". Mani kuvaili uskontoaan merenä, johon muut uskonnot kuten zarathustralaisuus, kristinusko ja buddhalaisuus yhtyvät.

Manikealaisuus on hävinnyt lähes kokonaan järjestäytyneenä uskontona, ja suurin osa uskonnon perustaneen profeetta Manin kirjoituksista on kadonnut tai säilynyt vain katkelmina. On esitetty, että manikealaisuuden perintö on osittain jatkunut kristinuskon ja buddhalaisuuden eräissä suuntauksissa.

 Historia 

 Synty 
Manikealaisuuden perusti 200-luvulla profeetta Mani, joka eli ja vaikutti Persiassa sassanidien valtakaudella. Mani oli varttunut Elkasain perustaman juutalaiskristillisen ja gnostilaisen lahkon piirissä. Liike oli suosittu Lähi-idässä 200- ja 300-luvuilla, ja se säilyi vielä seuraavallekin vuosisadalle.

Manikealaisuuden voi katsoa alkaneen vuonna 240, kun Mani sai toisen ilmestyksensä 24-vuotiaana. Hänelle ilmestyi enkeli, jonka seurauksena Mani aloitti profeetallisen ja apostolisen toimintansa. Hän jätti elkasaismin ja sen tiukan legalistisen ritualismin. Mani alkoi kutsua itseään viimeiseksi profeetaksi, ”profeettojen sinetiksi”, ja saarnata uutta oppiaan niin buddhalaisille, zarathustralaisille kuin kristityillekin.

Manin ajattelun ja manikealaisuuden on katsottu perustuvan paljolti Persian valtionuskontoon zarathustralaisuuteen, joidenkin määritelmien mukaan samalla tavoin kuin kristinusko perustuu juutalaisuuteen. Synkretistisessä manikealaisuudessa on piirteitä myös kristinuskosta tai juutalaiskristillisyydestä sekä mahajanabuddhalaisuudesta. Sitä pidettiin 1800-luvulle saakka kristinuskon kerettiläisenä muotona, mutta tästä käsityksestä on luovuttu.

 Persiassa 
Manikealaisuus oli lähetysuskonto, joka levisi nopeasti. Uskontoon kääntyi muun muassa Turanin buddhalainen hallitsija. Manin palattua lähetysmatkaltaan Persiaan manikealaisuus alkoi levitä myös sinne. Kuningas Šahpur I:n hovissa ja perheessä moni kääntyi manikealaisuuteen, ja myös kuninkaasta itsestään tuli uskonnon tukija. Mani pääsi hovin jäseneksi ja sai luvan saarnata uskontoaan koko valtakunnan alueella paikallisten viranomaisten suojeluksessa. Manikealaisuudesta tuli melkein Persian valtionuskonto. Vuonna 250 Mani kirjoitti teoksensa Shābuhragān, josta on säilynyt vain katkelmia.

Persian konservatiivisen valtionuskonnon zarathustralaisuuden piirissä manikealaisuudesta ei pidetty, ja uskontoa alettiin ajaa ahtaalle. Šapurin ja hänen seuraajansa Hormizd I:n seuraaja Bahram I tapatti Manin noin vuonna 277. Manikealaisia vainottiin laajalti koko valtakunnassa, mutta uskonto onnistui säilymään Persiassa vielä vuosisatojen ajan etenkin sassanidien hallitsemilla alueilla.

 Rooman valtakunnassa 
Manikealaisuus levisi länteen Rooman valtakuntaan 200- ja 300-luvuilla ja saavutti Egyptin, Pohjois-Afrikan, Palestiinan, Syyrian, Vähä-Aasian, Dalmatian, Rooman, eteläisen Gallian ja Espanjan. Manikealaisia vainosivat valtakunnassa niin paikalliset kuin roomalaisetkin viranomaiset ja uskonnolliset johtajat. Roomalaiset pitivät manikealaisia kumouksellisina ja persialaisten agentteina. Vainoista ja kielloista huolimatta manikealaisuus selvisi valtakunnassa sen joitan läntisimpiä osia lukuun ottamatta.

 Suhde kristinuskoon 
Käsitys manikealaisuudesta vihollisena säilyi Rooman käännyttyä kristinuskoon. Keisarilliset ja kirkolliset auktoriteetit pyrkivät tukahduttamaan manikealaisuuden, ja vielä vuonna 527 keisarit määräsivät manikealaisuuden harjoittajille kuolemanrangaistuksen.

Pohjoisafrikkalainen kirkkoisä Augustinus (354–430)  oli ennen kristinuskoon kääntymistään manikealainen. Hänestä tuli manikealaisuuden vastustaja, joskin on arveltu, että manikealaisuuden vaikutus olisi säilynyt hänen ajattelussaan. Keskiajalla katolilaiset syyttivät paulikiaaneja, bogomiileja, kataareja ja priscillianisteja manikealaisiksi, koska he pitivät näiden lahkojen opetuksia dualistisina. Näiden lahkojen historiallista yhteyttä manikealaisiin ei kuitenkaan ole todistettu.Van Oort, Johannes, 2005 (teoksessa Encyclopedia of Religion, 2005, s. 5665–5668, luku ”Manichaeism: Manichaeism and Christianity”)

 Islamilaisessa maailmassa 
Islamilaisessa maailmassa manikealaisuutta aluksi suvaittiin, mutta lopulta sielläkin käännyttiin sitä vastaan väkivaltaisesti. Abbasidien kalifaatin aikana manikealaisten veriset vainot pakottivat uskonnon siirtymään kohti itää, ja se sai vahvan aseman Sogdianassa ja Khorasanissa.

 Keski-Aasiassa ja kaukoidässä 
Manikealaisuus selviytyi vielä satojen vuosien ajan idässä. Uskonto levisi 600-luvulla Kiinaan sogdianalaisten lähetyssaarnaajien kautta, kun Itä-Turkmenistanin valloittaneet kiinalaiset olivat avanneet uudelleen karavaanireitin Kašgarista Kuchan kautta Karašahriin. Manikealaiset saivat harjoittaa uskontoaan Kiinassa vuodesta 732 alkaen keisarillisen asetuksen myötä. Uskonto levisi myös Keski-Aasiaan ja Mongoliaan, ja uiguurit ottivat manikealaisuuden valtakuntansa viralliseksi uskonnoksi vuonna 763.Gnoli, Gherardo 1987 (teoksessa Encyclopedia of Religion, 2005, s. 5650–5659, luku ”Manichaeism: An Overview”)

Manikealaisuus menetti johtoasemansa Keski-Aasiassa vuonna 840, kun uiguurien valtakunta kaatui, vaikka uskonto säilyikin siellä mahdollisesti aina 1200-luvulle saakka. Kiinassa manikealaisuus kiellettiin vuonna 843. Vainoista huolimatta uskonto selvisi Kiinassa salaseurojen suojissa aina 1500-luvulle saakka. Quanzhoun lähellä Etelä-Kiinassa on säilynyt 1300-luvulla rakennettu manikealainen temppeli.

 Vaikutus 
Persialaisen mazdakealaisuuden on esitetty perustuneen osittain manikealaisuuteen. Joidenkin mukaan tiibetiläisillä kosmologisilla käsitteillä on yhteys manikealaisuuteen. Eurooppalaisia manikealaisuudesta vaikutteita saaneita lahkoja on kutsuttu ”keskiajan manikealaisuudeksi” tai ”uusmanikealaisuudeksi”.

 Oppi 

 Maailmanselitys 
Manikealaisuuden opissa keskeistä on dualismi, kuten persialaisessa uskonnollisessa ajattelussa yleensäkin. Manikealainen dualismi perustuu kahteen alkujuureen tai periaatteeseen: valoon ja pimeyteen. Valo ja pimeys ovat toistensa vastakohtia. Valo on hyvä ja yhdistyy Jumalaan. Pimeys on paha ja yhdistyy aineeseen. Valon luonne on viisaus, ja pimeyden luonne on tietämättömyys. Pahan voi voittaa vain tiedolla (gnosis), joka johtaa pelastukseen valon ja pimeyden erottamisen kautta.

Manikealaisen kosmisen historian kolme vaihetta ovat kultainen aika, keskimmäinen aika eli nykyaika, sekä viimeinen aika. Kultaisena aikana valo ja pimeys olivat erillisiä. Taivasta ja maata ei vielä ollut. Nykyaikana valon ja pimeyden voimat taistelevat maailman hallinnasta. Pimeys on tunkeutunut valoon, ja valo pyrkii siitä eroon tunkeutumalla itse pimeyteen. Tästä ihmiselle on seurannut inho, joka saa meidät erottamaan itsemme ruumiistamme. Manikealainen pessimistinen käsitys ihmisen jatkuvasta kärsimyksestä yhdistää sen gnostilaisuuteen ja buddhalaisuuteen. Viimeisenä aikana valo ja pimeys sekä valon ja pimeyden seuraajat ovat jälleen erillisiä.

Manikealaisuus pyrki tarjoamaan yleismaailmallisen maailmanselityksen. Pelkkä usko ja dogmi eivät riittäneet pelastukseen, vaan vaadittiin myös tietoa. Perinteitä noudatettiin vain, jos ne katsottiin tosiksi ja autenttisiksi, eikä vain tietämättömäksi ja epäaidoksi manipulaatioksi. Vain Manin auktoriteetti oli luottamuksen arvoista, koska se perustui järkeen ja ilmestykseen.

Manikealaisuuteen kuului elämän draamaa havainnollistava runsas mytologia, jonka Mani oli laatinut osittain aiempien perinteiden pohjalta. Mytologiset hahmot saivat eri nimet eri puolilla maailmaa, koska manikealaisuus oli tarkoitettu koko maailmalle.

 Uskonnollinen järjestys 
Manikealaisen kirkollisen rakenteen ytimessä oli selkeä jako papiston neljän luokkaan. Ensimmäisessä luokassa olivat opettajat eli apostolit, joita ei voinut olla enempää kuin 12. Toisen luokan muodostivat piispat, joita oli korkeintaan 72. Kolmannen luokan muodostivat taloudenhoitajat, joita oli enintään 360. Nämä kolme luokkaa muodostivat varsinaisen papiston. Neljännessä luokassa olivat valitut. Maallikot muodostivat viidennen luokan.

Kaikkein ylimpänä oli uskovien johtaja, manikealainen paavi. Varsinaiseen papistoon kuului vain miehiä. Papisto asui kaupunkien luostareissa ja sai elantonsa maallikoiden lahjoituksista buddhalaisuuden tapaan.

Papiston kuului noudattaa viittä käskyä: totuutta, väkivallattomuutta, seksuaalista pidättyvyyttä, lihan ja epäpuhtaiden ruokien välttämistä, sekä köyhyydessä elämistä.

Maallikoiden odotettiin noudattavan hyvän käyttäytymisen kymmentä lakia, joihin kuuluivat yksiavioisuus ja väkivallattomuus, sekä rukoilevan neljästi päivässä, antavan kymmenyksiä papistolle, paastoavan sunnuntaisin sekä Bema-festivaalin alla, sekä tunnustavan syntinsä viikoittain.

Manikealaisten liturgia kuvasi Manin elämänvaiheita, marttyyriyttä sekä ensimmäisiä opetuslapsia. Tärkein juhla oli kevätpäiväntasauksen aikainen Bema, jolla juhlistettiin Manin kärsimysnäytelmää, tunnustettiin syntejä, laulettiin kolmea hymniä Manille, luettiin Manin hengellistä testamenttia, ylistettiin voittoisaa kirkkoa sekä nautittiin juhla-ateria.

 Lähteet 

 Viitteet 

Luokka:Historialliset uskonnot
Luokka:Persialaiset uskonnot