Latinalainen keisarikunta

Latinalainen keisarikunta (lat. imperium Constantinopolitanum) oli ristiretkeläisten Konstantinopoliin vuonna 1204 perustama lännen kirkon alainen ristiretkivaltio. Se hallitsi lähinnä kaupungin Euroopan puoleista osaa aina vuoteen 1261 saakka. Keisarikunnan vahvimpia tukijoita olivat ristiretkeläiset ja Venetsian tasavalta. 

Flanderin kreivi Balduin IX:stä tuli ensimmäinen latinalainen keisari, kun hänet valittiin tehtävään lähinnä venetsialaisten tuella. Pisalaiset ja genovalaiset kannattivat tehtävään Boniface de Montferrat'ta frankkilaisten ristiritarien kannatuksen jakautuessa. Balduin kruunattiin keisariksi 16. toukokuuta 1204. Kreikkalaisten Bysantin valtakunta jatkoi olemassaoloaan Nikaian keisarikuntana, Epeiroksen despotaattina ja Trebizondin keisarikuntana sekä myöhemmin vielä Thessalonikan keisarikuntana. Latinalaisen keisarikunnan kukistuttua Bysantin valtakunta elpyi lähes entisen vahvuiseksi.
Keisarin titteli oli Imperator Romaniae. Tällä ei tarkoitettu nykyistä valtiota Romaniaa, vaan arvonimi tarkoittaa "Roomalaisten keisaria", bysanttilaisten perinteen mukaisesti. Keisarin alaisuuteen kuului myös muita ristiretkeläisten perustamia valtioita: Thessalonikan kuningaskunta, Akhaian ruhtinaskunta ja Ateenan herttuakunta. 

Keisarikunnan historia
Keisarikunta joutui heti alkuunsa vaikeuksiin, kun sen piti puolustautua bulgaareja vastaan. Keisari Balduin jäi bulgaarien vangiksi Adrianopolin taistelussa 5. huhtikuuta 1205. Latinalaisen armeijan pelasti Venetsian doge Enrico Dandolo, joka saapui paikalle myöhemmin. Dandolo kuoli pian tämän jälkeen. 

Balduinin nuoremmasta veljestä Henrikistä tuli keisari, ja hän hallitsi kymmenen vuotta, laajentaen samalla keisarikunnan alueita erityisesti Traakiassa. Vuonna 1211 Henrik hyökkäsi Nikaian keisarikuntaa vastaan liittoutuneena seldžukkien sulttaani Kaj-Khusrau I:n ja Trebizondin keisarikunnan kanssa. Tästä ei tullut mitään, kun Nikaian joukot voittivat seldžukit ja tekivät heidän kanssa rauhansopimuksen. Epeiroksen despotaatin hallitsija Theodoros Angelos Dukas valtasi vuonna 1215 Makedonian ja kukisti Thessalonikan kuningaskunnan vuonna 1224. Theodoros kruunautti itsensä keisariksi ja oli valtaamaisillaan Konstantinopolin takaisin, mutta bulgaarit kukistivat hänet vuonna 1230.

Henrikin kuoltua vuonna 1216 ilman laillisia perillisiä, hänen lankonsa Pierre de Courtenay kruunattiin keisariksi Roomassa, mutta ei päässyt Konstantinopoliin ennen kuolemaansa. Pierren puoliso Yolande de Flanders hallitsi miehensä poissa ollessa. Kun Yolande kuoli vuonna 1219, hänen ja Pierren poika Robert de Courtnay valittiin keisariksi. Hän saapui Konstantinopoliin vuonna 1221.

Nikaian keisari Johannes III Dukas Vatatzes oli vuonna 1224 karkottanut latinalaiset Vähä-Aasiasta. Keisarikunta oli jo menettänyt yli puolet alueistaan. Keisari Robert tunnusti tappionsa ja lupasi avioitua Nikaian edellisen keisarin Theodoros II Laskariksen tyttären Eudokian kanssa. Robertia vastustava salaliitto karkotti Robertin Konstantinopolista ja hän kuoli vuonna 1228. Robertia seurasi hänen 11-vuotias nuorin veljensä Balduin II Porfyrogennetos ('purppurassa syntynyt' eli isänsä ollessa keisari). Keisarikunnan aateliset valitsivat elinikäiseksi kanssahallitsijaksi lähes 70-vuotiaan Jean de Briennen, joka oli ollut myös Jerusalemin kuningas sen perineen kuningatar Maria de Monferraton puolisona. Nuoren Balduinin tuli avioitua Jeanin tyttären Marie de Briennen (n. 1224–1275) kanssa ja saada koko keisarikunta itselleen Jeanin kuoltua.

Vuonna 1234 Nikaian keisari Johannes III Dukas Vatatzes solmi liiton Bulgarian tsaari Ivan Asen II:n kanssa. He hyökkäsivät yhdessä Konstantinopolia vastaan, mutta Venetsian tasavallan laivasto piti vesiväylän avoimena ja esti siten kaupungin täydellisen piirityksen.

Keisarikunta kukistuu
Jean de Briennen kuoltua vuonna 1237 Balduin II hallitsi yksin keisarikuntaa, josta oli jäljellä vain Konstantinopolin kaupunki ja sen ympäristö. Balduin kiersi melkein koko hallituskautensa Länsi-Euroopan hallitsijoitten hoveissa saadakseen apua minikokoisen keisarikuntansa pelastamiseksi, aivan kuten pari sataa vuotta myöhemmin tekivät viimeiset Palaiologokset. Lopulta keisarikunta kukistui, kun Mikael VIII Palaiologos kaappasi vallan Nikaiassa ja valtasi Konstantinopolin kaupunkialueen 25. heinäkuuta 1261. Balduin II pakeni Italiaan.

 Latinalaiset keisarit 
 Balduin I, keisari 1204–1205
 Henrik Flanderilainen‎ (Henri de Flanders), Balduinin veli, keisari 1206–1216
 Pierre de Courtnay, Henrikin ja Balduinin sisaren Yolanden puoliso, keisari 1217
 Yolande de Flanders et Hainault, Pierre de Courtnayn puoliso, poikiensa sijaishallitsija 1217–1219
 Robert I de Courtnay, Pierre de Courtnayn poika, keisari 1221–1228
 Jean de Brienne, hallitsija 1228–1237
 Balduin II de Courtnay, Pierre de Courtnayn poika, keisari 1228–1261, kuoli 1273
Keisareina valtakunnan menetyksen jälkeen esiintyneet, maapaossa olleet:
 Filip I de Courtnay Porfyrogennetos (Filippos Porphyrogennetos), keisari 1273–1283, Balduin II:n ja Marie de Briennen ainoa poika
 Catherine I de Courtenay, keisarinna omalla oikeudellaan, suo jure 1283–1307, Philippen ja Sisilian prinsessa Beatricen tytär ja hänen puolisonsa Charles de Valois (kanssahallitsija (1301–1307), ranskalainen prinssi
 Catherine II de Valois, keisarinna omalla oikeudellaan, suo jure 1307–1346 ja hänen puolisonsa Filip di Taranto (kanssahallitsija 1313–1331) napolilainen prinssi
 Robert II di Taranto, keisari (1343/1346–1364, Catherine II de Valois'n poikapuoli ja Filip di Taranton vanhempi poika ensimmäisestä avioliitosta
 Filip III di Taranto, keisari 1364–1373, Catherine II de Valois'n ja Filip di Taranton nuorempi poika
 Jacques de Balzon, Les Baux, keisari 1374–1383, Filip III:n sisarenpoika ja Catherine II de Valois'n tyttärenpoika, kuoli vuonna 1384
 Maria di Sicilia, Jacques de Balzonin sisarentytär, ja hänen puolisonsa Martin d' Aragon nuorempi.

Tästä alkaen on epäselvää, käyttikö kukaan keisarin titteliä enää ainakaan vakavissaan. Catherine de Valoisin jälkeläiset olivat kaikki kuolleet. Heidän perillisinään esiintyivät Catherine de Courtenayn nuoremman tyttären jälkeläiset, Artois-sukua olevat Eun kreivit, joiden jälkeläisistä tuli Preussin kuninkaita ja Saksan keisareita, mutta myös Taranton ruhtinassuvun isänpuoleiset sukulaiset, Napolin kuninkaat, vaikka eivät polveutuneetkaan Courtenay-suvusta.

Lähteet

 Aiheesta muualla 

Luokka:Bysantin valtakunta
Luokka:Ristiretkivaltiot
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit