Vihtori Kosola

Iisakki Vihtori Iisakinpoika Kosola (10. tai 28. heinäkuutaKosolan mukaan hänen syntymäpäivänsä oli kirkon kastekirjassa 28.7., mutta hänen äitinsä mukaan 10.7.1884 (Kosola 1935, s. 7–8). Korjus ilmoittaa päiväksi 28.7. (Korjus 1976, s. 7.) ja Kansallisbiografia 10.7. 1884 Ylihärmä – 14. joulukuuta 1936 Lapua) oli suomalainen talonpoika ja aktivisti, joka toimi 1930-luvulla oikeistoradikaalin ja antikommunistisen Lapuan liikkeen johtajana ja keulakuvana sekä sen seuraajaksi perustetun Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) puheenjohtajana vuosina 1932–1936. Joidenkin aikalaisten mielestä Kosolasta kaavailtiin jopa fasistityyppistä Suomen diktaattoria.

Elämänvaiheet
Etappimies, kalterijääkäri ja lakonmurtaja
Vihtori Kosolan vanhemmat olivat talollinen Iisakki Kosola ja Maria Filppula. Hän oli vanhin isänsä toisesta avioliitosta syntyneistä kahdeksasta lapsesta.Silvennoinen, Tikka & Roselius 2016, s. 149–150. Ennen Kosolan syntymää hänen isänsä oli viettänyt 11 vuotta vankilassa pikaistuksissa tehdystä taposta lyötyään markkinamatkalla miehen kuoliaaksi puntarilla.Kosola 1935, s. 15.Korjus 1976, s. 26–27. Kosolan synnyinkoti Ylihärmässä paloi vuonna 1888, ja perhe muutti Lapualle ostaen Huhtalan talon Liuhtarinkylästä. Iisakki Kosola osti nykyisen Kosolan talon vuonna 1890.Korjus 1976, s. 7. Keskellä Lapuan kirkonkylää sijaitseva talo oli suuri ja vauras, ja siinä toimi kievari. Vihtori Kosola joutui isännäksi jo 17-vuotiaana isänsä kuoltua. Hänen nuoruusvuotensa kuluivat lähinnä maanviljelijänä. Hän suoritti Orisbergin maamieskoulun kaksivuotisen kurssin ja oli aktiivisesti mukana Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran toiminnassa.Korjus 1976, s. 8, 33. Hän kehitti talosta 500 hehtaarin kokoisen mallitilan.Kosolan talo ja kievari, matkailuesite (kesäkuu 2025)

pienoiskuva|vasen|Kosolan talo Lapuan keskustassa 1930-luvun ulkoasussa.
Kosolan poliittinen herääminen alkoi vuoden 1902 kutsuntalakkojen seuraamisesta ja hän kuului myöhemmin kotiseudullaan ”laiskain seuraksi” kutsuttuun maalaispoikien poliittiseen keskustelukerhoon. Poliittiseksi ihanteekseen hän selitti myöhemmin kotitalossaan vallinneen ”tasa-arvon”, jossa palkolliset saivat syödä samassa pöydässä isäntäväen kanssa. Monien muiden Lapuan liikkeen johtajien tavoin Kosola eli ankaran herännäisyyden vaikutuspiirissä, mikä näkyi myöhemmin häneen ja liikkeeseen kohdistetuissa odotuksissa.Silvennoinen, Tikka & Roselius 2016, s. 223–228.

Vuonna 1915 Kosola ryhtyi auttamaan jääkäriliikettä, ja hänen kotitalostaan tuli yksi etappi Ruotsin rajalle johtaneen salaisen reitin varrella. Myös hänen nuorin veljensä Ville Kosola meni jääkäriksi Saksaan. Kosolan talon kautta ehti kulkea noin 250 värvättyä, ennen kuin santarmit pääsivät vihille toiminnasta ja vangitsivat Kosolan helmikuussa 1916. Hän oli Pietarin Špalernajan tutkintavankilassa ”kalterijääkärinä” toista vuotta. Hänen sellitoverinaan oli niin ikään jääkärivärväyksestä vangittu Esko Riekki. Vapauduttuaan helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 Kosola palasi Lapualle, jossa hän osallistui suojeluskunnan perustamiseen, aluksi ”palokunnan” peitenimellä. Sisällissodassa Kosola toimi alkuun konekiväärimiehenä, sitten joukkueenjohtajana. Hän otti osaa muun muassa Tampereen taisteluun. Hän kuului niihin, joille sota oli ehdottomasti ”Suomen vapaussota”.Korjus 1976, s. 74–77.Metsämäki & Nisula 2006, s. 128. Kosola kuului vuonna 1918 Paasikiven senaatin asettamaan komiteaan, joka valmisteli esitystä entisille jääkäreille maksettavasta kuukausiavustuksesta.Virtanen 2015, s. 97–98. Hän oli myös värväämässä Lapualta vapaaehtoisia osallistumaan Viron vapaussotaan ja Itä-Karjalan heimosotiin.Korjus 1976, s. 80–84.

Sisällissodan jälkeen Kosola jatkoi suojeluskuntatoiminnassa ja oli 1920-luvulla ”Pihkalan kaartina” tunnetuksi tulleen Yhtymä Vientirauha -nimisen lakonmurtojärjestön Etelä-Pohjanmaan piirin puheenjohtajana. Hänen tehtävänään oli värvätä ”valkoisia työmiehiä” vapaaehtoiseksi rikkurityövoimaksi kommunistien johtamia satamalakkoja murtamaan. Vientirauhan johtaja Martti Pihkala järjesti Kosolalle yhteyksiä vaikutusvaltaisiin työnantaja- ja teollisuuspiireihin.Virtanen 2015, s. 41. Kosola pysyi kuitenkin pääosalle Suomen kansasta täysin tuntemattomana vuoteen 1930 asti.

Kosola kuului Maalaisliittoon, mutta erosi siitä vuoden 1931 alkupuolella jouduttuaan puoluejohdon kanssa erimielisyyksiin puolueen ja Lapuan liikkeen suhteesta.Korjus 1976, s. 103, 111, 184-185

Lapuan liikkeen johtaja
Lapuan liikkeen toiminta käynnistyi marraskuussa 1929, kun Kosolan johtama väkijoukko keskeytti väkivaltaisesti Lapuan työväentalolla pidetyn Lapuan haastejuhlat -nimisen kommunistien tilaisuuden ja repi esiintyjiltä punaiset paidat pois päältä.Siltala 1985, s. 53. Ei ole varmaa, oliko kyseessä spontaani tapahtuma vai oliko joku värvännyt lakonmurtajana tunnetun Kosolan johtamaan iskua.Virtanen 2015, s. 54–56. Kahakan seurauksena kutsuttiin Kustaa Tiitun aloitteesta 1. joulukuuta koolle Lapuan ensimmäinen kansalaiskokous. Kosola piti siellä alustuksen ja oli mukana Suomen hallituksen puheille Helsinkiin lähetetyssä kokousedustajien lähetystössä, mutta häntä ei vielä pidetty liikkeen johtajana. Häntä alkoivat tukea liikkeen johtoon Lapuan kirkkoherra K. R. Kares, opettaja Hilja Riipinen ja liikkeen helsinkiläinen taustavaikuttaja Kai Donner.Virtanen 2015, s. 56, 156–157. Kosola oli alustajana myös maaliskuussa 1930 pidetyssä Lapuan toisessa kansalaiskokouksessa, joka oli uuden kansanliikkeen ensimmäinen valtakunnallinen kokous. Kokouksessa perustettiin Lapuan liikkeen keskuselimeksi Suomen Lukko -järjestö, jonka valtuuskunnan koollekutsujaksi Kosola valittiin.Siltala 1985, s. 66.

Kosola edusti aluksi Kustaa Tiitun ja Artturi Leinosen tavoin Lapuan liikkeen maltillisempaa siipeä. Kun jyrkkä siipi alkoi maaliskuussa 1930 tapahtuneen Työn Äänen kirjapainon tuhoamisen jälkeen ohjata liikkeen suuntaa, siirtyi myös Kosola väkivaltalinjan tukijaksi.Metsämäki & Nisula 2006, s. 130–132. Hän oli etukäteen tiennyt suunnitellusta iskusta kirjapainoon ja vastustanut sitä, mutta iskun tapahduttua hän alkoi nopeasti puolustella sitä ja suojella sen tekijöitä sekä suunnitella kannattajineen uusia iskuja.Siltala 1985, s. 68–69, 75. Kosola kuului 72 miehen joukkoon, joka meni 9. huhtikuuta Vaasaan ilmoittautumaan mielenosoituksellisesti kirjapainon tuhoajiksi tai tuhoteon ”tukijoiksi”. Hänen allekirjoituksensa oli maaherralle jätetyssä tunnustuskirjelmässä ensimmäisenä.Reijo Perälä: Lapuan liike ja sanan mahti, s. 90. Studia Historica Septentrionalia 33. Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, Rovaniemi 1998.

Lapuan liikkeen jyrkän linjan johtona toimi Kosolan ”esikunta”, joka piti majaa Kosolan talossa Lapualla. Liikkeen kansliahuone sijaitsi Kosolan nurkkakamarissa. Kosolan talo miellettiin julkisuudessa Lapuan liikkeen päämajaksi ja liikkeen johtoryhmä kokoontui useimmiten siellä. Sieltä annettiin määräyksiä useisiin muilutuksiin ja sinne tuotiin kuulusteltaviksi ja ”tuomittaviksi” muilutettuja kommunisteja.Siltanen 1985, s. 215–216, 221–226.Uola 2006, s. 198. Kun radikaalit ohittivat liian maltillisena pidetyn Suomen Lukon, kohosi Kosola koko Lapuan liikkeen johtajaksi ja keulakuvaksi, mikä vahvistui Lapualla 20.–21. kesäkuuta pidetyssä valtakunnallisessa kokouksessa. Kokouksessa valittiin Helsinkiin suunnitellulle talonpoikaismarssille kolmihenkinen johto – Kosola, Vihtori Herttua ja Iivari Koivisto – jota alettiin sittemmin nimittää ”Lapuan johdoksi”.Siltala 1985, s. 98–100.Metsämäki & Nisula 2006, s. 133.

Lapuan liikkeen jyrkkä siipi sai ulkoparlamentaarisella painostuksellaan Kallion hallituksen eroamaan, ja heinäkuun 1930 alussa kansanliikkeelle tarjottiin ministerinpaikkoja uuteen Svinhufvudin hallitukseen. Presidentti Lauri Kr. Relanderin on väitetty kaavailleen Kosolasta sosiaaliministeriä. Alkuun salkkuja tiukasti vaadittuaan kansanliikkeen johto päätti kuitenkin kieltäytyä välttääkseen ”panttivangiksi” eli epämieluisaan vastuuseen joutumisen. Lisäksi pääministeri P. E. Svinhufvud ja eräät muut kokoomuksen johtajat suhtautuivat ajatukseen torjuen, ilmeisesti osittain Kosolan ongelmallisen alkoholinkäytön vuoksi. Jälkeenpäin Kosola oli ilmeisesti katkera tilaisuuden menettämisestä.Siltala 1985, s. 110–114.Virtanen 2015, s. 104–105.

Lapualaiset halusivat nyt kommunistit kokonaan pois eduskunnasta ja Kosola määräsi muiluttamaan koko STPV:n eduskuntaryhmän Helsingistä, mutta kiinni saatiin vain kaksi. Suoraan perustuslakivaliokunnan istunnosta 5. heinäkuuta siepatut kansanedustajat Eino Pekkala ja Jalmari Rötkö tuotiin vankeina Kosolan taloon Lapualle, mutta Kosola päätti pian luovuttaa heidät Svinhufvudin vaatimuksesta viranomaisille, sillä hän ei halunnut viime hetken esteitä talonpoikaismarssin onnistumiselle. Alkuperäinen tavoite kommunistien saamisesta pois eduskunnasta kuitenkin saavutettiin, sillä hallitus antoi heti Pekkalan ja Rötkön muilutuksen jälkeen pidätysmääräyksen lopustakin eduskuntaryhmästä. Myöhemmin Kosola antoi hyväksyntänsä myös sosiaalidemokraattisen varapuhemies Väinö Hakkilan kyyditykselle.Siltala 1985, s. 116–118, 135, 217–218, 260–261, 265, 285.Uola 2006, s. 206–207.


Kosolan uran huippu oli 7. heinäkuuta 1930 järjestetty talonpoikaismarssi, jonka myötä hänen asemansa Lapuan liikkeen johdossa viimeistään tuli koko Suomen kansan tietoon. Hän sai johtaa ”maakuntien miesten” paraatin Helsinkiin presidentti Relanderin, pääministeri Svinhufvudin ja kenraali C. G. E. Mannerheimin vastaanotettavaksi. Puhuessaan Senaatintorilla hän vaati kommunismin poistamista ”viimeistä piirtoa myöten” ja sai runsaat suosionosoitukset.Siltala 1985, s. 121–122.Uola 2006, s. 207–208. Noste oli näihin aikoihin todella voimakas: K. R. Kares julisti Kosolan olevan ”Jumalan valitsema kansanjohtaja” ja kirjailija Sulo-Weikko Pekkola kutsui häntä ihaillen ”Pohjolan Mussoliniksi”. Vastustajat näkivät hänessä Mussolinin kaltaisen ehdokkaan Suomen tulevaksi diktaattoriksi ja jyrkimmät kannattajat hänestä sellaista toivoivatkin. Tästä juontui leikillinen liikanimi Kosoliini. Kosola itsekin leikitteli ajatuksella diktatuurista, mutta mitään suunnitelmaa sen toteuttamiseksi ei koskaan ollut.Siltala 1985, s. 168–169.

Taustansa puolesta Kosola oli sopiva talonpoikaisen kansanliikkeen johtajaksi, mikä antoi hänelle tiettyä auktoriteettia. Monien – myös useiden Lapuan liikkeen merkittävien taustavaikuttajien – mielestä Kosola kuitenkin toimi liikkeessä vain sattumalta esiin kohonneena keulakuvana eikä hänellä ollut todellisia johtajanominaisuuksia. Päätöksiä tehtäessä hän oli usein hiljaa tai muiden ohjailtavissa.Siltala 1985, s. 100–101, 217–218. Kosolan julkiset puheet olivat pääosin muiden, kuten Kareksen, Donnerin ja Artturi Vuorimaan kirjoittamia. Donner kirjoitti kesällä 1930 pääosan Kosolan puheista, mukaan lukien talonpoikaismarssin kuuluisan puheen.Virtanen 2015, s. 38–40. Kosolan yleissivistystä ja taktista älyä on myös epäilty; hänen on kerrottu kysyneen maineensa huipulla ollessaan erään kostean ravintolaillan aikana Donnerilta: ”Kuulkaa, sanokaa nyt minkälainen semmoinen tiktaattori oikein on? Onko hän sellainen, että hänen ei tarvitse noudattaa lakeja?”Siltala 1985, s. 169. Kosolan tärkein rooli oli siinä, että hän myötäili äärimmäisyyslinjaa ja liikkeen johtajan auktoriteetilla ”antoi luvan” muilutuksiin ja kyydityksiin. On sanottu, että liikkeen sisällä hänellä oli valta sallia ja käskeä, mutta ei kieltää.Siltala 1985, s. 217.Virtanen 2015, s. 89.

Kosola oli vapusta 1930 alkaen Lapuan liikkeen äänenkannattajana ilmestyneen Aktivisti-lehden nimellinen vastaava päätoimittaja.Uola 2006, s. 232.Korjus 1976, s. 185.

Vielä syksyllä 1930 Kosola ehdotti uuden kyyditysaallon käynnistämistä, mutta Lapuan liikkeen valtuuskunnan enemmistö ei enää kannattanut ajatusta ja painosti hänet peruuttamaan ohjeensa. Syyskuussa Kosola allekirjoitti Vihtori Herttuan ja Iivari Koiviston kanssa julkisen määräyksen lopettaa kyyditykset.Siltala 1985, s. 168–170. Marraskuussa 1930 Lapuan liike päätti järjestäytyä Lapuan liike ry -nimiseksi yhdistykseksi, mutta sen tähti oli jo pahasti laskussa. Perustavoitteet oli yhtäältä saavutettu kommunistilakien tultua hyväksytyiksi ja toisaalta liikkeen kurittomat ja laittomat toimintatavat – varsinkin entisen presidentin K. J. Ståhlbergin kyyditys lokakuussa – veivät siltä kannatusta ja eristivät sen porvarillisista puolueista.Siltala 1985, s. 170–171, 187–196.

Liikkeen toiminta pyrittiin kuitenkin pitämään käynnissä, ja seuraavaksi tavoitteeksi nousi vuoden 1931 presidentinvaaliin vaikuttaminen. Koska Kosolasta tai muista liikkeen omista johtajista ei löytynyt varteenotettavaa presidenttiehdokasta, tähdättiin lähinnä P. E. Svinhufvudin valinnan varmistamiseen. Valitsijamiesten suorittamaa vaalitoimitusta Kosola seurasi itse Eduskuntatalon yleisölehteriltä, valmiina soittamaan Lapuan liikkeen valtuuskunnalle ja tiedottamaan vaalin tuloksesta. Valtuuskunta oli jopa varautunut julistautumaan kapinahallitukseksi, jos vastaehdokas K. J. Ståhlberg valittaisiin, mutta lopulta Svinhufvud kuitenkin voitti täpärästi.Uola 2006, s. 222–226.

Mäntsälän kapina
Syksystä 1931 alkaen Lapuan liike ryhtyi hyökkäämään yhä voimakkaammin myös sosiaalidemokraattista työväenliikettä vastaan, mikä ajoi sen lopulta välirikkoon Sunilan hallituksen ja erityisesti sisäministeri Ernst von Bornin kanssa. Suhteet kiristyivät varsinkin sen jälkeen, kun suuri väkijoukko naulasi Kosolan käskystä syyskuussa 1931 sisäministerin määräyksellä uudelleen avatun Lapuan työväentalon ovet ja ikkunat umpeen.Uola 2006, s. 232–233.

Lapuan liikkeen taival päättyi Mäntsälän kapinaan helmi–maaliskuussa 1932. Kosolalla ei ilmeisesti ollut osuutta kapinan alkamiseen, mutta hän asettui kapinallisten vaatimusten tueksi ja liittyi vielä kapinaan keulakuvaksi, minkä seurauksena hän joutui hankkeen epäonnistuttua tutkintovankeuteen.Uola 2006, s. 236–237, 239. Turun hovioikeus määräsi tutkinnan päätyttyä alkusyksystä 1932 kapinajohtajat vapautettaviksi tuomioiden antamiseen asti, mutta hallitus määräsi poikkeuslain turvin heidät pidettäviksi edelleen vangittuina Turun lääninvankilassa. Tutkintovankeudesta Kosola ja muut syytetyt K. M. Walleniusta lukuun ottamatta vapautuivat julkisen painostuksen ja nelipäiväisen syömälakon ansiosta keskiyöllä 19. lokakuuta, oikeudenkäynnin ollessa vielä kesken. Uskolliset kannattajat ottivat Kosolan riemusaatossa vastaan hänen palatessaan Lapualle.Silvennoinen, Tikka & Roselius 2016, s. 230–234.Korjus 1976, s. 226, 228–229. Mäntsälän kapinan johtajien vankeusaika jäi sangen lyhyeksi; marraskuussa 1932 hovioikeus langetti Kosolalle yhdeksän kuukauden ehdollisen vankeustuomion, jonka Korkein oikeus helmikuussa 1934 korotti yhteen vuoteen.Korjus 1976, s. 232.

Isänmaallinen kansanliike
Viranomaisten lakkauttaman Lapuan liikkeen seuraajaksi perustettiin Isänmaallinen Kansanliike (IKL), jonka ensimmäiseksi puheenjohtajaksi Kosola valittiin pian vapauduttuaan joulukuussa 1932. Kosola oli IKL:n tilaisuuksissa näkyvä hahmo kuolemaansa saakka, vaikka toiminnan keskus siirtyi Pohjanmaalta pääkaupunkiin ja puolueen profiili erosi selvästi Lapuan liikkeestä, sillä IKL:ssä korostettiin akateemisuutta, teoreettista ideologian kehittelyä sekä laillisia ja parlamentaarisia toimintatapoja. Vetovoimainen Kosola oli IKL:n keulakuva, ja hänet pyrittiin edelleen esittämään suurena ja karismaattisena johtajana. Todellisuudessa puoluetta kuitenkin johti professorikaksikko Vilho Annala ja Bruno Salmiala.Korjus 1976, s. 153, 237, 243, 248–250.Uola 2006, s. 248, 256. Kosola oli suostunut puheenjohtajaksi osin vastentahtoisesti, sillä hän ei hyväksynyt kaikkia puolueohjelman kohtia.Virtanen 2015, s. 9–10. Hän ei koskaan pyrkinyt eduskuntaan.Korjus 1976, s. 243.

Kosola erosi Vientirauhasta vuonna 1935, koska IKL:n yritykset kosiskella työväestöä omalla ammattijärjestöllä vieraannuttivat työnantajapiirit puolueesta.Virtanen 2015, s. 189–190. Samana vuonna Kosola julkaisi muistelmateoksen Viimeistä piirtoa myöten: muistelmia elämäni varrelta, jonka todellinen kirjoittaja oli toimittaja Vilho Viita. Sen esipuhe on päivätty ”Lapualla punapaitain riisumisen viisivuotispäivänä 1934”.Kosola 1935, s. 6.

Kosola loukkaantui auto-onnettomuudessa 6. syyskuuta 1935 Helsingissä, kun urheilumallinen henkilöauto, jossa hän oli matkustajana tormäsi raitiovaunuun Turuntien ja Museokadun kulmauksessa. Vihtori Kosola loukkautunut auto-onnettmuudessa Helsingissä, Helsingin Sanomat, 07.09.1935, nro 240, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 06.09.2025

Kosolan viimeisiksi jääneitä vuosia leimasi alkoholismi ja katkeruus menetetyistä mahdollisuuksista.Metsämäki & Nisula 2006, s. 147. Hänen on sanottu esiintyneen syksystä 1930 alkaen monissa kokouksissa ja julkisissa tilaisuuksissa humalassa. Puoluepolitiikassa taitamattomana hän muodostui lopulta IKL:n varsinaiselle johdolle niin suureksi rasitteeksi, että marraskuussa 1936 hänet päätettiin syrjäyttää puheenjohtajan paikalta pelkäksi varapuheenjohtajaksi. Hänen tilalleen valittiin Annala. Kosola ehti kuitenkin kuolla joulukuussa 1936 ennen päätöksen julkista ilmoittamista, joten puheenjohtajanvaihdos voitiin esittää luonnollisesta poistumasta johtuvana. 

Vihtori Kosola kuoli joulukuussa 1936 keuhkokuumeeseen vain 52-vuotiaana. Ruotsalaisissa lehdissä levitettiin perätöntä huhua, jonka mukaan hänet olisi myrkytetty.Virtanen 2015, s. 325–326. Myrkytysepäilyjen vuoksi Kosolalle tehtiin ruumiinavaus, jossa todettiin kuoleman olleen luonnollinen.Korjus 1976, s. 245. Hänelle järjestettiin Lapualla juhlavat hautajaiset, joihin osallistui yli 2 000 henkilöä.Korjus 1976, s. 245–246

 Avioliitto ja lapset 
Vihtori Kosola avioitui vuonna 1908 mahtitalon tyttären Eelin Olga Katariina Lahdensuon (ent. Lagerstedt, 1887–1977) kanssa,Kosola 1935, s. 28, 49Korjus 1976, s. 33 jonka setä oli maalaisliittolainen poliitikko Jalo Lahdensuo.Hanne Leiwo & Elina Niemistö: Lapuan liike 1929–1932 Yle 21.12.2019. Viitattu 2.5.2021. Heille syntyi viisi lasta, joista kaksi poikaa ja yksi tytär eli aikuisiksi asti. 

Vanhempi poika Pentti Kosola osallistui Lapuan liikkeen toimintaan ja oli tekijänä yhdessä kolmesta muilutusten yhteydessä tapahtuneesta henkirikoksesta: hän ampui humalassa heinjokelaisen suutarin Erik Mätön.Siltala 1985, s. 241, 418, 426–427, 458.Metsämäki & Nisula 2006, s. 135 Pentti Kosola kaatui hävittäjälentäjänä talvisodassa.Gloster Gladiator hävittäjälentokone tuhoutui Ruokolahdella ilmataistelussa 29. helmikuuta 1940. Koneen ohjaaja Alik Pentti Kosola sai surmansa. Tässä taistelussa lakisuojauksessa ollut Gladiator lentäjä alik Pentti Kosola sai osuman.  Nuorempi poika Niilo Kosola tuli aluksi myös tunnetuksi Lapuan liikkeen aktiivina, mutta kohosi sotien jälkeen kokoomuksen kansanedustajaksi, ministeriksi ja eduskunnan toiseksi varapuhemieheksi.

 Lähteet 
 Jaakko Korjus: Vihtori Kosola, legenda jo eläessään. WSOY, Helsinki 1976. .

 Mikko Metsämäki ja Petteri Nisula: Aktivistit: Suomalaisten kansalaisliikkeiden tarina. Edita, Helsinki 2006.
 Oula Silvennoinen, Marko Tikka & Aapo Roselius: Suomalaiset fasistit – mustan sarastuksen airuet. WSOY, Helsinki 2016. 


 Mikko Uola: Parlamentaarisen demokratian haastajat 1920- ja 1930-luvuilla, teoksessa Kansanvalta koetuksella (Vesa Vares, Mikko Uola & Mikko Majander). EDITA, Helsinki 2006. 

 Viitteet 

Kirjallisuutta

Aiheesta muualla

Kuva ja tietoa Kosolan talosta Lapuan kaupungin matkailusivulla (Archive.org)
Talonpoikaismarssi-video Ylen Elävä arkisto. Viitattu 14.1.2012.
 Vihtori Kosola : Lapuan pommitehdas, Hakkapeliitta, 28.01.1928, nro 5, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Lapuan liikkeessä vaikuttaneet henkilöt
Luokka:Suomen puolueiden puheenjohtajat
Luokka:Isänmaallisen Kansanliikkeen poliitikot
Luokka:Kalterijääkärit
Luokka:Suomalaiset kapinajohtajat
Luokka:Syömälakkolaiset
Luokka:Suomen sisällissodan valkoiset
Luokka:Vuonna 1884 syntyneet
Luokka:Vuonna 1936 kuolleet
Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit