Molotov–Ribbentrop-sopimus

pienoiskuva|Joachim von Ribbentrop kättelee Josif Stalinia sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen.
Molotov–Ribbentrop-sopimus (, , myös nimellä Hitlerin–Stalinin sopimus) oli Saksan ja Neuvostoliiton välinen hyökkäämättömyyssopimus, joka solmittiin 23. elokuuta 1939. Sopimus sai nimensä maiden ulkoministereistä Joachim von Ribbentropista ja Vjatšeslav Molotovista, jotka allekirjoittivat sopimuksen.Suomen historian dokumentteja: Saksan ja Neuvostoliiton välinen hyökkäämättömyyssopimus

Sopimuksen sisältö
Sopimuksen nojalla kumpikin osapuoli sitoutui olemaan liittymättä sellaiseen valtaryhmittymään, joka oli tähdätty toista sopimusosapuolta vastaan. Sopimukseen jätettiin kuitenkin eräs merkittävä aukko: siinä ei ollut tavanomaista mainintaa sopimuksen raukeamisesta siinä tapauksessa, että jompikumpi sopimusosapuoli aloittaisi itse sodan kolmatta valtiota vastaan.Jakobson 1955, s. 194.

Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa sovittiin etupiirijaosta, jonka kohteina olivat  Suomi, Baltian maat, Puola ja Romania.Suomen historian dokumentteja: Salainen lisäpöytäkirja. Näin suurvallat pystyisivät ilman toistensa uhkaa laajentamaan alueitaan. Saksa saattoi ryhtyä sotaan Puolaa ja mahdollisesti myös sen riippumattomuuden taanneita Britanniaa ja Ranskaa vastaan ilman pelkoa Neuvostoliiton hyökkäyksestä niiden tukemana. Samalla Neuvostoliitto valmistautui omiin operaatioihinsa Puolan, Suomen ja Baltian maiden osalta.

1. syyskuuta 1939 eli vain hieman yli viikko sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen Saksa hyökkäsi Puolaan. Vastaavasti Neuvostoliitto hyökkäsi Puolan itäosaan 17. syyskuuta 1939, vain kaksi päivää sen jälkeen, kun se oli saanut aikaan rauhan Japanin kanssa Mongoliassa: Neuvostoliitto ja Japanin Kwantungin armeija olivat toukokuusta 1939 alkaen käyneet Halhin-Golin taisteluina tunnettua rajasotaa.

Josif Stalinin elämäkerran kirjoittaja, venäläinen kenraalieversti Dmitri Volkogonov on siteerannut Neuvostoliiton Berliinin-suurlähettilään raporttia keskustelusta, jonka tämä oli käynyt Saksan johtajan Adolf Hitlerin kanssa 3. syyskuuta 1939, kaksi päivää Saksan Puolaan kohdistaman hyökkäyksen alkamisen jälkeen. Raportin mukaan Hitler oli lausunut:

Raportin viimeisessä lauseessa tarkoitettiin ensimmäistä maailmansotaa. Stalin oli alleviivannut viimeiset sanat paksulla punakynällä.Jakobson 1999, s. 291–292

Von Ribbentropin ollessa lähdössä sopimuksen allekirjoituksen jälkeen takaisin Berliiniin ja hyvästellessä isäntiään Stalin tarttui hänen käteensä ja lausui: ”Neuvostohallitus suhtautuu erittäin vakavasti tähän uuteen sopimukseen. Voin antaa kunniasanani siitä, ettei Neuvostoliitto tule pettämään liittolaistaan.” Historoitsija Max Jakobson on päätellyt Stalinin aavistaneen jo tuolloin, että uusi liittolainen voisi pettää hänet.Jakobson 1955, s. 194–195.

20. elokuuta, muutamaa päivää ennen sopimuksen allekirjoittamista, Saksa ja Neuvostoliitto solmivat 200 miljoonan markan kauppasopimuksen, jossa Saksa saisi raaka-aineita, erityisesti metalleja, ja Neuvostoliitto vastineeksi sotateknologiaa sekä koneita ja laitteita. Perussopimus synnytti myös muita taloussopimuksia, muun muassa 11. helmikuuta 1940 ja tätä laajemman 10. tammikuuta 1941. Vielä huhtikuussa 1941 Saksa sopi Neuvostoliiton toimittavan miljoona tonnia öljyä.

Taustaa
Ensimmäisen maailmansodan tuloksena Neuvostoliiton ympärille oli syntynyt joukko pikkuvaltioita, jotka muodostivat sille jonkinlaisen turvallisuusvyöhykkeen. Neuvostoliiton johtomiehet alkoivat kuitenkin vähitellen nähdä niissä osan kapitalistisesta, Neuvostoliitolle vihamielisestä maailmasta. Reunavaltiot olivat pieniä ja heikkoja, ja mikä tahansa suurvalta voisi Moskovan näkökulmasta käyttää niitä hyväkseen hyökkäyksessään Neuvostoliittoa vastaan. Turvallisuusvyöhyke saattoi siten muuttua vaaravyöhykkeeksi, ja Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen Neuvostoliitto alkoi pitää Saksaa tuon muutoksen aiheuttajana.Mäkelä 1964, s. 111.

Saksan laajentumispyrkimykset
Heti valtaannousunsa jälkeen Hitler aloittikin vuoden 1918 Versailles'n rauhansopimuksen luoman maailmanjärjestyksen järjestelmällisen purkamisen. Neuvostoliiton ulkoministeri Maksim Litvinov ennusti yhdysvaltalaisille lehtimiehille Kansainliiton päämajassa Genevessä marraskuussa 1937, että ennen kuin saksalaiset hyökkäävät Venäjälle, he hyökkäävät länteen, ja kun he ovat valmiit tähän, he tulevat Moskovaan pyytämään sopimusta. Litvinovin arvion mukaan ensimmäisenä Hitlerin ”ruokalistalla” oli Itävalta, ja pian sen jälkeen vaikeuksiin tulisi joutumaan Tšekkoslovakia.Jakobson 1999, s. 247. Litvinov oli tietoinen Hitlerin aikeista hankkia Saksalle ”elintilaa”, koska hän oli – yhtenä hyvin harvoista silloisista huippupoliitikoista – lukenut Hitlerin Taisteluni-kirjan kannesta kanteen.Jakobson 1955, s. 15. 

Samaan aikaan marraskuussa 1937 Hitler paljasti todelliset aikeensa lähimmille miehilleen Berliinin valtakunnankansliassa pidetyssä salaisessa kokouksessa. Läsnä olivat ulkoministeri Konstantin von Neurath, Saksan ilmavoimien ylipäällikkö, marsalkka Hermann Göring, sotaministeri, marsalkka Werner von Blomberg, laivaston ylipäällikkö amiraali Erich Raeder ja Wehrmachtin ylipäällikkö kenraalieversti Werner von Fritsch. Hitler julisti Saksan pahimmiksi vihollisiksi Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan, ja nämä kaksi olisi kukistettava ennen Venäjää. Tämän olisi Hitlerin mukaan tapahduttava vuosina 1943–1945, jolloin Saksan voiman pitäisi saavuttaa huippukohtansa. Ensimmäisenä tehtävänä olisi kuitenkin Itävallan ja Tšekkoslovakian valtaaminen sivustojen turvaamiseksi.Jakobson 1955, s. 14. 

Maaliskuussa 1938 Kominternin pääsihteeri Georgi Dimitrov julkaisi Bolševik-lehdessä Hitlerin oletetun ”aikataulun”, jonka mukaan Saksa tulisi hyökkäämään Itävaltaan keväällä 1938, Tšekkoslovakiaan syksyllä 1938, Unkariin keväällä 1939, Puolaan syksyllä 1939, Jugoslaviaan keväällä 1940, Romaniaan ja Bulgariaan syksyllä 1940, Tanskaan, Alankomaihin, Belgiaan, Ranskaan ja Sveitsiin keväällä 1941 sekä Venäjälle syksyllä 1941. Litvinovin ja Dimitrovin ennusteet olivat hyvin kaukonäköisiä ja eräiltä osin jopa täsmällisempiä kuin Hitlerin omat kaavailut.Jakobson 1955, s. 19.

Itävallan liittäminen Saksaan ja Tšekkoslovakian kaappaus
Maaliskuussa 1938 Hitlerin joukot marssivat Itävaltaan, ja maa liitettiin Saksaan. Tämä merkitsi Moskovan silmissä ensimmäistä repeämää Neuvostoliiton läntisessä puskurivyöhykkeessä. Tapahtuma laukaisi sarjan neuvotteluja, joita Neuvostoliitto alkoi käydä reunavaltioiden kanssa. Neuvostoliitto tarjosi sopimusta, jonka nojalla se antaisi sotilaallista apua Saksan hyökätessä. Suomi, Viro, Latvia, Liettua ja Puola torjuivat kaikki tarjouksen. Yleisesti uskottiin, että jos neuvostojoukot saisivat marssia ”auttamaan” jotakin pientä naapurimaata, niitä ei enää saataisikaan poistumaan. Syvä epäluulo oli siten molemminpuolista.Mäkelä 1964, s. 112. Suomessa neuvotteluja ensin ulkoministeri Rudolf Holstin, myöhemmin myös pääministeri A. K. Cajanderin ja valtiovarainministeri Väinö Tannerin kanssa kävi huhtikuusta 1938 lähtien Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön lähetystösihteeri Boris Jartsev.Jakobson 1999, s. 249. Rudolf Holsti joutui eroamaan ulkoministerin paikalta marraskuussa 1938, eikä uudeksi ulkoministeriksi nimitetty Eljas Erkko halunnut keskustella Jartsevin kanssa.Jakobson 1999, s. 260.

Syksyllä 1938 Tšekkoslovakia joutui Münchenin sopimuksen nojalla luovuttamaan sudeettialueet Saksalle, ja tällä oli Neuvostoliittoon voimakas vaikutus. Neuvostoliitossa oltiin vakuuttuneita siitä, että Ranska ja Britannia olivat luvanneet Tšekkoslovakian Saksalle palkkioksi siitä, että se aloittaisi sodan Neuvostoliittoa vastaan. Tämän käsityksen Stalin toisti valtioneuvos J. K. Paasikivelle Moskovassa käydyissä Suomen ja Neuvostoliiton välisissä neuvotteluissa vuotta myöhemmin. Maaliskuussa 1939 Saksa miehitti Tšekkoslovakian, mikä rikkoi Münchenin sopimuksen, sillä Hitler oli Münchenissä vakuuttanut länsivaltojen johtomiehille, ettei hänellä ollut Sudeettimaan jälkeen enää muita vaatimuksia Tšekkoslovakian suhteen. Tšekkiläisestä osasta muodostettiin Böömin ja Määrin protektoraatti, ja Slovakia julistautui Saksan painostamana itsenäiseksi, mutta tosiasiassa siitä tuli Saksan ylivallan alainen nukkevaltio.Mäkelä 1964, s. 113.

 Liittolaisuuksien tavoittelu 
Selvitettyään välinsä Tšekkoslovakian kanssa Hitler alkoi painostaa Puolaa, ja keväällä ja kesällä 1939 koko Eurooppa oli sekavassa tilassa. Länsivallat pelkäsivät Hitlerin ja Stalinin liittoa, mikä olisi merkinnyt vaivoin rakennetun voimatasapainon järkkymistä. Saksa pelkäsi länsimaiden ja Neuvostoliiton yhteistyötä ja kahden rintaman sotaa. Neuvostoliitto pelkäsi Saksan ja länsimaiden juonittelua sitä vastaan, koska ne kaikki olivat kapitalistisia maita. Julistamillaan turvatakuilla Ranska ja Britannia takasivat heikosti varustautuneen Puolan rajat, vaikka niiden omakin valmistautuminen sotaan oli pahasti kesken.Mäkelä 1964, s. 113–114. Ranska ja Britannia pyrkivät liittoon myös Romanian kanssa.Beevor 2012, s. 30

Stalin tarjosi Britannialle ja Ranskalle liittolaisuutta sopimuksella, jonka mukaan Neuvostoliitto auttaisi, mikäli jokin Keski-Euroopan maa joutuisi hyökkäyksen kohteeksi. Erityisesti Britanniassa tarjousta kuitenkin epäröitiin, sillä kommunismiin ja Staliniin suhtauduttiin varauksella, eikä pääministeri Neville Chamberlain halunnut provosoida Hitleriä.Beevor 2012, s. 28–29

Toukokuun alussa 1939 Stalin siirsi ulkoministeri Maksim Litvinovin syrjään ja nimitti hänen tilalleen Vjatšeslav Molotovin, mikä merkitsi jyrkkää muutosta Neuvostoliiton ulkopolitiikassa. Litvinovin syrjäyttämiseen saattoi vaikuttaa myös hänen juutalainen syntyperänsä.Jakobson 1999, s. 266. Ulkomailla jäätiin laajalti kaipaamaan Litvinovia, sillä tämä oli hallinnut useita vieraita kieliä ja pystynyt keskustelemaan eurooppalaisten virkaveljiensä ja lähettiläiden kanssa näiden omilla kielillä. Molotov taas puhui vain venäjää eikä ollut tottunut diplomaattiseen kielenkäyttöön.Jakobson 1955, s. 161.

Neuvotellessaan länsivaltojen kanssa Stalin antoi myös Berliiniin vihjeen, että Saksan ja Neuvostoliiton välinen sopimus ei olisi mahdoton. Hitler kiinnostui sopimuksesta Stalinin kanssa, sillä hän saisi rauhassa selvittää välinsä Puolan kanssa, eikä hän uskonut länsivaltojen ryhtyvän sotaan Puolan vuoksi.Mäkelä 1964, s. 114–116 Elokuun 1939 alussa Ribbentrop vihjasi Neuvostoliiton asiainhoitajalle maiden välisestä liitosta sekä kyvystä ratkaista ongelmat ”kahden kesken”. Samoihin aikoihin ranskalais-brittiläinen sotilasvaltuuskunta matkasi Leningradiin neuvottelemaan liitosta Neuvostoliiton kanssa.Beevor 2012, s. 29–30 Näin Stalinille ilmaantui kaksi kosijaa, ja neuvoteltuaan molempien kanssa hän totesi, että kahdessa vaihtoehdossa oli huomattava ero: länsivallat eivät suostuneet Stalinin vaatimaan oikeuteen siirtää joukkojaan Puolan ja Romanian alueille, kun taas Hitler oli avokätinen luvatessaan palkkioksi hyökkäämättömyyssopimuksesta Neuvostoliitolle maita ja alueita, joita olikin helppo luvata, sillä ne eivät kuuluneet kummallekaan. Toisin kuin Hitler, Stalin piti Saksan ja länsivaltojen välistä sotaa Puolan vuoksi mahdollisena, ja siinä Neuvostoliitolle olisi jäänyt sivustakatsojan rooli. Osapuolten sodittua toisensa näännyksiin Neuvostoliitto voisi sopivalla hetkellä jopa alistaa niin voittajan kuin voitetunkin. Historoitsijoiden Max Jakobsonin ja Jukka L. Mäkelän luonnehdinnan mukaan Stalin oli kadehdittavassa asemassa, sillä Hitler oli tulisilla hiilillä kukistaakseen Puolan ja oman aikataulunsa vanki, ja Stalinilla puolestaan oli oiva tilaisuus kiristää hyökkäämättömyyssopimuksesta vaatimansa hinta mahdollisimman korkeaksi. 23. elokuuta 1939 eli sopimuksen solmimisen päivänä Hitler käski asevoimiaan valmistautua hyökkäämään Puolaan kolmen päivän kuluttua.Beevor 2012, s. 32–34

 Etupiirijako 
Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimisen yhteydessä laadittiin salainen lisäpöytäkirja, jossa Itä-Eurooppa jaettiin Saksan ja Neuvostoliiton etupiireihin. Latvia, Viro ja Suomi määriteltiin lisäpöytäkirjassa kuuluviksi Neuvostoliiton etupiiriin. Myös Romanialle kuuluva Bessarabia annettiin sopimuksessa Neuvostoliitolle. Lisäksi Puolan kohtalon katsottiin ratkeavan myöhemmän kehityksen perusteella, tosin alustavaksi jakolinjaksi sovittiin joet Narew, Veiksel ja San.

28. syyskuuta 1939 tehdyllä lisäsopimuksella Liettua siirrettiin Neuvostoliiton etupiiriin ja vastaavasti rajaa Puolan alueella korjattiin Saksan hyväksi. Samana päivänä annetulla uhkavaatimuksella Neuvostoliitto pakotti kaikki kolme Baltian maata sallimaan puna-armeijan joukkojen sijoitus vuokrattaviin tukikohtiin niiden maaperälle.

Neuvostoliitto pyrki Molotov–Ribbentrop-sopimuksen suoman Saksan myötämielisen puolueettomuuden turvin miehittämään Suomen aloittaen talvisodan, joka päättyi alueluovutuksiin Neuvostoliitolle. Saksan voitettua Ranskan kesäkuussa 1940 Baltian maat liitettiin Neuvostoliittoon, ja Romania joutui taipumaan Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan luovuttamiseen Neuvostoliitolle.

pienoiskuva|Kaavio saksalaisten kuljetuksista 1939
Saksalaisia siirtyi Saksaan suunnitelman mukaisesti Neuvostoliitolle jääviltä alueilta.

Reaktiot
Useat saksalaiset vaikuttivat helpottuneensa sopimuksesta, sillä he olettivat sen merkitsevän rauhaa. Britit ja ranskalaiset sen sijaan järkyttyivät, ja Japanin hallitus sekä Espanjan diktaattori Francisco Franco tunsivat tulleensa petetyiksi. Sopimuksen solmimista seuranneena päivänä 24. elokuuta 1939 Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia kehotettiin poistumaan Saksasta, ja Britannian Berliinin-suurlähetystöä käskettiin tuhoamaan kaikki salainen aineisto. Vastaavasti Saksan lähetystöjä ja konsulaatteja Britanniassa, Ranskassa ja Puolassa kehotettiin käskemään saksalaisia joko palaamaan Saksaan tai muuttamaan johonkin puolueettomaan maahan. Britannian suurlähettiläs Nevile Henderson käski Hitleriä pidättäytymään hyökkäyksistä ja vetämään joukkonsa pois myös Tšekkoslovakiasta. Kun Britannia ja Puola solmivat avunantosopimuksen 25. elokuuta, Hitler lykkäsi hyökkäystä Puolaan elokuun 26. päivästä syyskuun 1. päivään. Vastauksena hyökkäykseen Britannia ja Ranska julistivat Saksalle sodan 3. syyskuuta 1939.

Historoitsija Max Jakobson on kirjoittanut, että poliittisten aatteiden maailmassa Molotov–Ribbentrop-sopimus oli ”maanjäristys, jonka paineesta särkyivät illuusiot oikealla ja vasemmalla kuin ikkunaruudut”. Stalin uhrasi kansainvälisen kommunismin Neuvostoliiton valtiollisten etujen alttarille; kaikkien kommunistien oli yhtäkkiä unohdettava vuosikausia toistamansa fasismin vastaisen taistelun tunnukset ja ylistettävä Saksan–Neuvostoliiton sopimusta ”suureksi valtiomiesteoksi”. Hitler puolestaan uhrasi bolševismin pelon, joka oli ollut hänen paras liittolaisensa porvarien kanssa ihmiskunnan pelastamiseksi kansainvälisen kommunismin kynsistä; kansallissosialismi paljastui pelkästään Hitlerin valtapolitiikan välikappaleeksi.Jakobson 1955, s. 195. 

Kaksi vuotta myöhemmin molemmat diktaattorit yrittivät korjata ideologiset menetyksensä selittämällä, että heidän keskinäinen sopimuksensa oli tarkoitettu yksinomaan harhautusmanööveriksi. Hitler väitti suunnitelleensa koko ajan sotaretkeä kommunismin isänmaata vastaan ja tehneensä sopimuksen välttyäkseen kahden rintaman sodalta. Stalin puolestaan selitti olleensa koko ajan tietoinen Hitlerin todellisista aikeista ja halunneensa voittaa aikaa varustautumiseen, koska hän ei luottanut länsivaltojen apuun. Max Jakobson on pitänyt kumpaakin selitystä epäuskottavana. Hitler ei koskaan toiminut pitkällä tähtäimellä, vaan hänen menestyksensä perustui nimenomaan häikäilemättömään ennakkoluulottomuuteen ja kykyyn käyttää tilaisuuksia hyväksi heti niiden ilmaantuessa. Stalin taas halusi kaikin keinoin pitää Neuvostoliiton erossa ”imperialistisen maailman sisällissodasta”, ja myöhemmät tapahtumat osoittivat Saksan menestyksen länsirintamalla ja nopean käännöksen itään yllättäneen hänet täydellisesti.Jakobson 1955, s. 195–196. Saksassa vitsailtiin sopimuksen voimaantulon jälkeen, että myös Stalin vielä jonakin päivänä liittyy Antikomintern-liittoon.Jakobson 1955, s. 194.

Reaktiot Suomessa
Suomessa tieto Molotov–Ribbentrop-sopimuksesta otettiin aluksi vastaan huojentunein mielin, koska Saksan ja Neuvostoliiton välinen konflikti ja sen myötä Suomen joutuminen mukaan suursotaan näytti olevan vältetty. Varsin pian heräsivät kuitenkin epäilyt siitä, minkä hinnan Hitler oli maksanut selustansa turvaamisesta.

Puolustusneuvoston puheenjohtaja, marsalkka Gustaf Mannerheim oli jo kesäkuussa 1939 pitänyt Saksan ja Neuvostoliiton välistä sopimusta Suomen tulevaisuuden kannalta pahimpana vaihtoehtona. 

Saksa pyrki torjumaan Suomessa heränneet huolestuneet huhut toimittamalla 27. elokuuta Suomen Tietotoimiston kautta lehdistölle tiedotteen, jossa vakuutettiin, että Molotov–Ribbentrop-sopimusta ei oltu tehty Suomen eikä Baltian maiden kustannuksella. Lähettiläs Wipert von Blücher kävi henkilökohtaisesti ulkoministeri Eljas Erkon luona esittämässä samantapaisia rauhoittavia selityksiä; tällöin hän ei itsekään vielä ollut tietoinen sopimuksen salaisesta lisäpöytäkirjasta. 

Muistelmissaan von Blücher kirjoitti saaneensa kuulla Hitlerin ja Stalinin sopimuksesta vasta talvisodan päätyttyä, mutta Max Jakobsonin mukaan hänen on täytynyt saada tieto siitä viimeistään 7. lokakuuta 1939, jolloin Berliinistä Helsingin-lähetystöön saapuneessa sähkeessä kerrottiin Saksan ja Neuvostoliiton keskinäisestä vaikutuspiirijaosta.Jakobson 1955, s. 196–197.

Suomen lähettiläs Hjalmar Procopé sai Yhdysvaltojen presidentiltä Franklin D. Rooseveltiltä tapaamisessa Valkoisessa talossa 28. elokuuta vahvistamattoman tiedon Itä-Euroopan etupiirijaosta Saksan ja Venäjän kesken. Procopé lähetti tapaamisesta laatimansa raportin Suomen ulkoministeriölle pari päivää myöhemmin lentopostilla. Suomen ulkopoliittinen johto ei kuitenkaan vielä tuossa vaiheessa uskonut, että pitkäaikainen kumppani Saksa olisi pettänyt Suomen. Eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan kokouksessa 13. syyskuuta tilannetta arvioitiin Suomen kannalta jopa suotuisaksi.

Saksan ja Neuvostoliiton suhteet alkavat kiristyä
Pian Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan päätyttyä Saksa miehitti huhtikuussa 1940 Tanskan ja Norjan. Kesäkuussa 1940, jolloin Saksan sotaretki lännessä oli edistynyt odotettua nopeammin – Alankomaat ja Belgia olivat kukistuneet ja Ranska oli luhistumisen partaalla –, Stalinille tuli kiire varmistaa lopullisesti Saksan ja Neuvostoliiton välisen sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Neuvostoliitolle varatut edut. Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, maiden parlamentit hajotettiin, ja heinäkuussa 1940 Virossa, Latviassa ja Liettuassa pidettiin Neuvostoliiton painostuksen alaiset parlamenttivaalit. Vaalien jälkeen Baltian maat liitettiin ”niiden omasta anomuksesta” Neuvostoliittoon. Samaan aikaan Neuvostoliitto liitti omiin alueisiinsa Romanialle kuuluneet Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan, joista jälkimmäinen ei ollut koskaan ennen kuulunut Venäjän valtakuntaan.Mäkelä 1964, s. 180–186.

Kesäkuun lopussa 1940 aikoi näkyä merkkejä Saksan ja Neuvostoliiton välisen liiton rakoilusta. Neuvostoliitto oli vastoin Saksan kanssa tekemäänsä sopimusta edennyt aivan Romanian öljylähteiden tuntumaan, jolloin Saksan näkökulmasta öljyn saanti olisi voinut jäädä täysin riippuvaksi Stalinin hyväntahtoisuudesta. Saksan ja Neuvostoliiton välisen sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan toimeenpanon myötä oli samalla hävinnyt Neuvostoliiton puskurivyöhyke länttä vastaan. Neuvostoliitolla oli ryhmittyneenä Saksan vastaiselle rajalleen ainakin 134 divisioonaa, mutta Saksalla, joka suunnitteli Britannian kukistamista, oli omalla puolellaan rajaa vain kuusi divisioonaa. Heinäkuun puolivälissä 1940 Saksan pääesikunnassa alettiin laatia suunnitelmia sotaretkestä Neuvostoliittoa vastaan. Saksan pääesikunnan silloinen päällikkö, kenraali Franz Halder kertoi myöhemmin eräässä yksityiskirjeessään Hitlerin tarkoituksena olleen murskata Neuvostoliitto länsimaiden ollessa heikoimmillaan.Mäkelä 1964, s. 190–192.

Ratkaiseva käänne Saksan ja Neuvostoliiton suhteissa tapahtui elokuussa 1940 Suomen ja Saksan solmittua saksalaisten joukkojen kauttakulkusopimuksen. Neuvostoliitto ei ollut luopunut suunnitelmistaan Suomen valtaamiseksi, mutta uusi hyökkäys Suomeen olisi siinä vaiheessa erittäin todennäköisesti johtanut konfliktiin Saksan kanssa, mihin Neuvostoliitto ei ollut vielä valmis. Jo heinäkuussa 1940 Hitler oli määrännyt Pohjois-Norjassa olleet joukkonsa miehittämään Petsamon, mikäli Suomen ja Neuvostoliiton välille syttyisi uusi sota. Petsamon nikkeli oli Saksan sotataloudelle yhtä tärkeä kuin Romanian öljy.Mäkelä 1964, s. 193–194.

Saksa torjuu Neuvostoliiton poliittiset lisävaateet
pienoiskuva|Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov vieraili 10.–12. marraskuuta 1940 ison neuvostoliittolaisvaltuuskunnan johtajana Berliinissä tavaten natsi-Saksan johtajat. Kuvassa Molotov saksalaiskolleegansa Joachim von Ribbentropin ja avustajien kanssa.
Sopimus takasi käytännössä Saksan ja Neuvostoliiton yhteistyön Euroopassa runsaan vuoden ajaksi. Kun Neuvostoliitto halusi selvittää Saksan kantoja ajankohtaisiin asioihin marraskuussa 1940 ulkoasiainkansankomissaari Molotovin vierailulla Saksaan, osoittautui, ettei Saksa suostunut enää mihinkään Neuvostoliiton toivomuksiin. Molotov saapui Saksaan neuvotteluihin 10. marraskuuta 1940 joutuen palaamaan tuloksetta Neuvostoliittoon 12. marraskuuta 1940.

Molotovin neuvotteluista marraskuussa 1940 Adolf Hitler antoi selonteon 22. kesäkuuta 1941:

Käytännössä Neuvostoliitto ei enää onnistunut lujittamaan asemaansa Itä-Euroopassa marraskuun 1940 jälkeen, kun taas siihen mennessä Saksa oli onnistunut valtaamaan Puolan lisäksi Belgian, Hollannin, Luxemburgin, puolet Ranskasta sekä pakottamaan Ranskan rauhaan, ja yrittänyt lannistaa Britannian lentopommituksin sopivaksi maihinnousulle. Professori Arvi Korhosen luonnehdinnan mukaan Molotov katsoi Suomen kysymyksen ”tulleen keskustelussa Hitlerin kanssa riittävästi selvitetyksi, mutta sanomatta jäi, oliko hän siihen tyytyväinen”.Korhonen, Arvi: Barbarossa-suunnitelma ja Suomi, s. 148. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1961.

Välirikko
Käytännössä Saksan ja Neuvostoliiton välirikko näkyi diplomatiassa Jugoslavian osalta. Neuvostoliittolainen uutistoimisto Tass julkaisi 5. huhtikuuta 1941 tiedonannon, jonka mukaan Neuvostoliitto ja Jugoslavia olivat solmineet ystävyyssopimuksen samana päivänä. Jugoslaviassa oli tapahtunut  27. maaliskuuta 1941 vallankaappaus, jonka tarkoituksena oli kääntää maan ulkopolitiikka ja estää Jugoslavian ajautuminen akselivaltojen piiriin. Kuitenkaan mitään käytännöllistä apua ei Neuvostoliiton ystävyyssopimuksesta ollut, koska sen ratifioimisasiakirjojen vaihtamispaikaksi oli määrätty Belgrad, joka todennäköisesti Saksan hyökätessä joutuisi pian saksalaisten haltuun.

Saksa tiedusteli 28. maaliskuuta 1941, miten Jugoslavia suhtautuisi jatkossa Jugoslavian 25. maaliskuuta 1941 Belvederen linnassa allekirjoittamaan liittymissopimukseen. Vallan kaapanneen hallituksen ulkoasiainministeri Ninštšiš totesi, ettei sopimuksen allekirjoitusta peruta, mutta sitä ei myöskään todennäköisesti ratifioitaisi voimaan astuneeksi. Jugoslavia ei antanut Saksalle sen pyytämää selvitystä armeijansa liikekannallepanosta. Päivä Tass’n julkaiseman Jugoslavian ja Neuvostoliiton ystävyyssopimuksen jälkeen Saksa antoi 6. huhtikuuta 1941 muistiot Jugoslavialle Belgradissa ja Kreikalle Ateenassa, missä se perusteli sotilaalliset toimenpiteensä asemamaissa. Saksa miehitti Jugoslavian huhtikuun aikana.

Molotov–Ribbentrop-sopimus raukesi Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941.

Autenttisuus
pienoiskuva|Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salainen lisäpöytäkirja.
Viron kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Rahva Hääl julkaisi Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan tekstin ensimmäisenä lehtenä Neuvostoliitossa 10. elokuuta 1988.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1989, s. 95. Helsinki: Otava, 1988. .

Neuvostoliitto tunnusti virallisesti toisen maailmansodan alkuvaiheeseen liittyvät salaiset protokollat natsi-Saksan kanssa Mihail Gorbatšovin presidenttikaudella vuonna 1989. Elokuussa Pravda myönsi ensimmäisen kerran, että Molotovin ja Ribbentropin sopimuksessa oli sittenkin ollut salainen lisäpöytäkirja, jossa Neuvostoliitto ja Saksa olivat jakaneet pienet maat etupiireihinsä. Samassa yhteydessä Neuvostoliiton kansanedustajien kongressi tuomitsi ne. Tätä ennen niiden olemassaolo oli jyrkästi kiistetty.

Läntisessä historiantutkimuksessa lisäpöytäkirja oli kuitenkin jo tunnettu pitkään. Sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan yhtään alkuperäistä kappaletta ei ollut löydetty arkistoista, mutta yhdysvaltalaiset joukot löysivät siitä otetun mikrofilmin toisen maailmansodan jälkeen. Lisäksi lisäpöytäkirjan olemassaoloa tukivat monet säilyneet Saksan johtajien keskustelut ja heidän keskustelunsa Neuvostoliiton edustajien kanssa sekä monet muut toissijaiset lähteet.

Venäläinen Historiallinen muisti -säätiö julkaisi kuvat alkuperäisestä sopimuksesta ja sen salaisesta lisäpöytäkirjasta toukokuussa 2019. Lisäksi lisäpöytäkirjan kopio on Deutsches Historisches Museumin kokoelmissa.Deutsches Historische Museumin nettisivut

 Salaisen lisäpöytäkirjan teksti suomeksi 

Lähteet

 Jakobson, Max: Diplomaattien talvisota: Suomi maailmanpolitiikassa 1938–40, s. 194. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1955.
 Jakobson, Max: Väkivallan vuodet: 20. vuosisadan tilinpäätös I. Helsinki: Otava, 1999. . 
  Mäkelä, Jukka L.: Salaista palapeliä: tiedustelupalvelua ja tapahtumia talvi- ja jatkosodan vaiheilta. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1964. 

Viitteet

Kirjallisuutta
 Visuri, Pekka & Murtorinne, Eino: Hitlerin ja Stalinin kaupankäynti Suomesta 1939–1940. Docendo, 2019 

Aiheesta muualla

 Kuvat alkuperäisestä sopimuksesta ja sen lisäpöytäkirjasta Historiallinen muisti -säätiön sivuilla 
 Sopimuksen ja lisäpöytäkirjan teksti  (englanninkielinen käännös)
 Miksi länsivaltain ja Venäjän neuvottelut raukesivat. Venäjä vaati oikeutta marssittaa joukkonsa Puolan läpi. Ranska ja Englanti eivät siihen suostuneet. Marsalkka Voroshilovin haastattelu, Helsingin Sanomat, 27.08.1939, nro 229, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
 Saksa Moskovassa, Suomen Kuvalehti, 02.09.1939, nro 35, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot

Luokka:Hyökkäämättömyyssopimukset
Luokka:Toisen maailmansodan politiikka
Luokka:1939
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit