Genetiivi

Genetiivi (vanhemmissa suomen kieliopeissa myös omanto) on sijamuoto, joka tyypillisesti ilmaisee omistajaa. 

 Genetiivin käyttö ja merkitykset 
Useissa kielissä genetiivisijalla merkitään omistajaa, joka nominilausekkeessa toimii lausekkeen omistettua ilmaisevan pääsanan määritteenä (esim. suomen tytön omaisuus, venäjän сын Ивана [syn Ivana] ’Ivanin poika’, wappon [sammunut Pohjois-Amerikan alkuperäiskieli] k'ew-meɁ k'ešu ’miehen liha’). 

”Omistus” genetiivin tehtävänä voidaan usein ymmärtää hyvin väljästi: esimerkiksi suomessa Aaltosen rintakuva voi tarkoittaa ’(Wäinö) Aaltosen veistämää rintakuvaa’ (ns. genitivus auctoris, ’tekijän genetiivi’), ’Aaltosta esittävää rintakuvaa’ tai ’Aaltosen omistamaa rintakuvaa’. Genetiivillä voidaan ilmaista myös kokonaisuutta, josta jokin on osa (genitivus partitivus, esim. latinan nihil novi ’ei mitään uutta [”uuden”]’), tai ominaisuutta (genitivus qualitatis, esim. latinan vir magnae virtutis ’sangen urhea [”suuren urheuden”] mies’, suom. kunnian mies, tolkun ihminen, tavan tallaaja). Latinan kielen genetiivien tyypillinen käyttötapa nykyään on eliölajien tieteellisten nimien muodostaminen henkilönnimestä, esim. ”Smith & Smith” → smithorum/smitharum.

Genetiivi voi joissakin verbin nominaalimuotoon tai verbikantaiseen substantiiviin perustuvissa rakenteissa vastata tehtävältään verbin subjektia (ns. agenttigenetiivi, esim. tädin kirjailema liina), objektia (lehden myyjä, vrt. (joku) myy lehden/lehtiä) tai adverbiaalia (Rooman-kokous, vrt. kokoonnutaan Roomassa). Joissakin kielissä tiettyjen verbien objektit tai objektinkaltaiset määritteet voivat olla genetiivissä (esim. venäjän бояться собак [bojat’sja sobak] ’pelätä koiria [”koirien”]’, saksan er gedachte des Freundes ’hän muisti ystäväänsä’). Genetiivissä voivat olla myös tiettyjen prepositioiden tai postpositioiden pääsanat (esim. suomen tarhan takana, saksan wegen des schlechten Wetters ’huonon sään vuoksi’). 

Genetiivimuotoisella nominilla yksinään voi olla lauseessa muitakin tehtäviä. Ns. genitivus absolutus on etenkin klassisen kreikan kieliopista tunnettu genetiivimuotoinen partisiippirakenne (τοῦ δούλου ἐργαζομένου ’orjan työskennellessä’, sananmukaisesti ”orjan työskentelevän”), mutta ”absoluuttiseksi genetiiviksi” on kutsuttu myös esimerkiksi saksan kielen genetiivimuotoisia adverbiaaleja: unverrichteter Dinge ’tyhjin toimin’ (sananmukaisesti ”suorittamattomien asioiden”), klopfenden Herzens ’sydän pamppaillen’ (”pamppailevan sydämen”). Useissa kielissä genetiivimuotoinen substantiivi voi yksinään toimia predikatiivina (nominaalipredikaattina): Metsä on minun.

Joissakin kielissä ns. predikatiivinen omistus ilmaistaan rakenteella, jossa omistaja on genetiivissä, esim. eteläsaamen nïejten jïjnjh gærjah ’tytöllä (on) paljon kirjoja’ (”tytön paljot kirjat”).

 Genetiivi suomessa ja sen sukukielissä 
Jo uralilaisessa kantakielessä katsotaan olleen -n-päätteinen genetiivi, johon suomenkin genetiivi palautuu. Tämä n-pääte on kuitenkin saattanut kadota, niin että esimerkiksi pohjoissaamessa ja virossa genetiivimuodon tunnistaa vain sanavartalon muodosta, esimerkiksi astevaihtelusta (vrt. suom. kota : koda-n, vir. koda : koja, pohjoissaam. goahti : goađi). Joissakin uralilaisissa kielissä alkuperäinen genetiivinpääte on korvautunut uudella päätteellä, ugrilaisissa kielissä (unkari, hanti, mansi) ei ole genetiivisijaa ollenkaan. Esimerkiksi unkarissa omistusrakenne muodostetaan omistettuun liitettävällä possessiivisuffiksilla: Anna ház-a ’Annan talo’ (”Anna talonsa”).

Suomessa ja muissa itämerensuomalaisissa kielissä, samoin kuin useimmissa saamelaiskielissä ja mordvalaiskielissä, alkuperäinen kantauralin *m-päätteinen akkusatiivi on muuttunut genetiivin näköiseksi. Suomen ja muidenkin itämerensuomalaisten kielten kieliopeissa tätä genetiivin näköistä objektinsijaa on perinteisesti nimitetty ”genetiiviakkusatiiviksi”. Vuonna 2004 ilmestynyt Iso suomen kielioppi luopui tästä käytännöstä ja ryhtyi nimittämään totaaliobjektin n-päätteistä muotoa genetiiviksi.

Perinteisesti ”datiivigenetiiviksi” on nimitetty etenkin suomen lounaismurteissa ja vanhassa kirjasuomessa tavattavaa genetiiviä vastaanottajan, saajan tai hyötyjän ilmaisijana (Agricola: Ette me Keisarin Weron annama ’että me keisarille veron annamme’), laajemmin muissakin kokijarakenteissa (minun on kylmä, minun täytyy mennä). Sen on ajateltu olevan historiallisessa yhteydessä liivin kielen n-päätteiseen datiiviin, mutta etenkin vanhassa kirjasuomessa ”datiivigenetiivejä” on pidetty myös suhteellisen nuorena, vieraaseen vaikutukseen perustuvana ilmiönä.

 Suomi 
Suomessa genetiivin pääte on yksikössä -n ja monikossa -in, -en, -den, -ten tai -tten. Monikossa erotetaan ns. 1. ja 2. genetiivi:

Monikon 1. genetiivi:
 -en : Monikon j:n tai lyhyen yksinäisen monikon i:n jäljessä. Esimerkiksi suurien, pienien, kivien.
 -den/-tten : I:hin päättyvän pitkän vokaaliaineksen (diftongi, pitkä vokaali tai tavurajainen vokaaliyhtymä) jälkeen. Esimerkiksi maiden/maitten, puiden/puitten.

Monikon 2. genetiivi:
 -ten : Yleensä konsonantin jäljessä. Esimerkiksi miesten, tytärten.
 -en : I-vartaloisten lyhyen vartalo-i:n jälkeen (ei monikon i). Esimerkiksi ristien, pappien.
 -in : Muun lyhyen vokaalin jäljessä. Esimerkiksi opettajain, piispain.

Monikon 1. genetiivin päätteet liittyvät monikon vartaloon (pieni-en, kaloj-en, koiri-en) ja monikon 2. genetiivin päätteet yksikön vartaloon (pata-in, hammas-ten). Muutamat monikon päätteet ovat usein vapaassa vaihtelussa, ja eri murrealueilla suositaan eri päätteitä. 

Esimerkkejä:

 omena : omenan : omenain ~ omenien ~ omenojen ~ omenoiden: omenoitten
 lapsi : lapsen : lasten ~ lapsien
 hammas : hampaan : hampaiden ~ hampaitten ~ hammasten
 kala : kalan : kalojen ~ kalain.

Suomenkielisiä sanoja, joiden genetiivimuoto on sama kuin sanan nominatiivi: seitsemän, kahdeksan, yhdeksän ja kymmenen.

 Viro 
Virossa genetiivillä ei ole varsinaista päätettä yksikössä. Historiallisesti viron genetiivillä on ollut pääte, joka on kuitenkin kulunut pois; ilmiö on osittain tapahtunut myös suomen puhekielessä. Jäljelle ovat jääneet vain vartalonmuutokset, kuten astevaihtelu, kestovaihtelu, jotka toimivat erottavana tekijänä nominatiivin ja partitiivin välillä. Monikossa pääte on -de tai -te.

Esimerkkejä:

 pesa : pesa ’pesän’ pesade ’pesien’
 õpetaja : õpetaja ’opettajan’ : õpetajate ’opettajien’
 laps : lapse 'lapsen' : laste 'lasten'
 üldine : üldise 'yleisen' : üldiste 'yleisten'
 tähtis : tähtsa 'tärkeän' : tähtsate 'tärkeiden'.

 Muissa kielissä 

 Englanti 
Englannissa ei katsota olevan enää genetiiviä lainkaan, mutta genetiiviä vastaava sijamuodon kaltainen ilmiö on sanan loppuun lisättävä, heittomerkillä (’) erotettu liite -s. Myös prepositiolla of saadaan aikaan genetiiviä vastaava rakenne.

Esimerkkejä:
 Anne : Anne’s ’Annen’
 Jack : Jack’s ’Jackin’
 Delius : Delius’ ~ Delius's 'Deliusin'
 boy : boy's 'pojan' : boys’ 'poikien'.

 Saksa 
Saksassa genetiivin käyttö puhekielessä on harvinaistumassa, mutta kirjakielessä sijamuoto elää yhä voimakkaana. Puhekielessä genetiivi korvataan yleensä von-prepositiolla ja datiivilla. Genetiivimuotoinen sana tulee vasta pääsanan jälkeen.

Maskuliini- ja neutrisukuiset sanat:
der Wagen des Vaters 'isän auto'
die Farbe des Hauses 'talon väri'

Feminiinisukuiset ja monikkomuotoiset sanat:
die Jacke der Frau 'naisen takki'
die Kleider der Kinder 'lasten vaatteet'.

Kaikki etunimet saavat genetiivissä päätteen -s.
Monikas Buch 'Monikan kirja'
Uwes Haus 'Uwen talo'.

 Ruotsi 
Ruotsin kielessä genetiivi muodostetaan yleensä s-päätteellä. Persoonapronomineilla on epäsäännölliset omistusmuodot paitsi persoonapronominilla han, jonka genetiivi muodostetaan säännöllisesti s-päätteellä.

Esimerkkejä:
 pojke : pojkarnas 'poikien'
 hus : husets 'talon'
 han : hans 'hänen'.

 Lähteet 

Luokka:Sijamuodot
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit