Tieteiskirjallisuus

Tieteiskirjallisuus eli science fiction -kirjallisuus on kirjallisuuden laji, joka käsittelee tieteen ja tekniikan vaikutusta ihmisiin ja koko yhteiskuntaan. 

 Historia 

pienoiskuva|pysty|Jules Verne.
pienoiskuva|pysty|H. G. Wells.
pienoiskuva|pysty|Stanisław Lem.
Termi science fiction on yhdysvaltalaisen tieteislehtien toimittajan Hugo Gernsbackin 1920-luvulla keksimä. Suomessa termin tieteiskirjallisuus loi tohtori Eino Kauppinen 1950-luvun alkupuolella. 

Tieteiskirjallisuudelle on laadittu erilaisia määritelmiä. Tieteiskirjallisuuden rajat eivät ole yksiselitteisen selkeät. Tieteiskirjallisuus lähenee monia kirjallisuudenlajeja, erityisesti kauhu- ja fantasiakirjallisuutta. Näillä kolmella lajilla onkin yhteiset juuret 1800-lukua edeltävässä ei-realistisessa kirjallisuudessa.Bengtsson, Niklas: Romuluinen robotti s. 12. 

Proto-scifi tarkoittaa niitä tieteisteoksia, jotka on kirjoitettu ennen varsinaista lajityypin syntyä. Antiikista tunnetaan Lukianoksen (125–200) satiirit, kuten Tosi tarina; valistusajalta Voltairen (1694–1778) Mikromegas; William Godwinin (1756–1836) Man on the Moon tai Jonathan Swiftin (1667–1745) Gulliverin retket. Samoin moni tieteenharjoittaja kirjoitti kaunokirjallisia teoksia osittain aikansa tieteellisiin teorioihin pohjautuen; Johannes Keplerin (1571–1630) Somnium on eräs varhainen esimerkki tästä. Mary Shelleyn vuonna 1818 julkaisemaa kirjaa Frankenstein on usein sanottu ensimmäiseksi tieteisromaaniksi. Varsinaisesti teos on goottilaisen kauhuromantiikan edustaja.

Tieteiskirjallisuus tarkoitti 1800-luvulla viihteellisin keinoin tieteellisistä tosiasioista kertovaa tietokirjallisuutta. Edgar Allan Poen mukaan lajityypissä oli kyse ikään kuin ”vilkaisusta puoliksi suljettujen luomien ali tulevaisuuteen, läpi ajan ja avaruuden”. Vaikka lajityyppi mielletään yleisesti angloamerikkalaiseksi, tieteiskirjallisuus oli levinnyt jo 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa ympäri maailman. Esimerkiksi Kiinassa esiteltiin 1900-luvun ensimmäisinä vuosina kexuo xiaoshuo – karkeasti käännettynä tieteistarinat, ja sekä latinalaisessa Amerikassa että Australiassa ensimmäiset tieteisteokset julkaistiin jo 1800-luvun puolella.

Tieteiskirjallisuuden isäksi nimitetään usein ranskalaista Jules Verneä, jonka kirjoissa esiintyvistä keksinnöistä monet ovat myöhemmin toteutuneetkin. Hän esitti esimerkiksi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa, että ilmaa raskaammat lentolaitteet eli lentokoneet tulevat olemaan suurempi menestys kuin ilmaa kevyemmät eli kuumailmapallot. Kuitenkin jo ennen Verneä Ranskassa oli ilmestynyt yli 100 tieteiskirjallisuudeksi luokiteltavaa teosta. 

Tieteiskirjallisuus alkoi muotoutua omaksi lajikseen vasta 1800-luvun lopulla, jolloin teollisen vallankumouksen ja Charles Darwinin kehitysopin vaikutukset heijastuivat kirjailijoiden, muun muassa Jules Vernen ja H. G. Wellsin tuotantoon. Varsinaisen tieteiskirjallisuuden – lajin sisäisistä käytänteistä tietoisen kirjallisuuden – kirjoittaminen käynnistyi laajemmin vasta 1920-luvulla.Bengtsson, Niklas: Romuluinen robotti, s. 10. 

Erityisesti 1900-luvun alun Amerikassa ja Englannissa lajityyppi keskittyi tähtitieteen ja avaruusmatkailun kansantajuistamiseen kaunokirjallisuuden keinoin, mutta mukana olivat myös monenlaiset muut vaikutteet, kuten psykologiset, poliittiset ja utopistiset teemat. Luonnontieteelliseen ja tekniseen tarkkuuteen pyrkivää tieteiskirjallisuutta kutsutaan kovaksi scifiksi. Myös poliittiset utopiat ja dystopiat koetaan tieteiskirjallisuudelle läheiseksi. Platonin Valtiosta Aldous Huxleyn Uljaaseen uuteen maailmaan, George Orwellin Vuonna 1984:ään ja Ursula K. Le Guinin Osattomien planeettaan.

Tieteiskirjallisuuden kulta-ajaksi on kutsuttu aikakautta 1930-luvun puolivälistä 1950-luvun loppuun. Kulta-aikaa seurasi uusi aalto, joka oli jopa tieteen ja tieteisfiktion vastaista. 1980-luvulla ilmaantui kyberpunk. Nykyään esillä on ollut myös termi spekulatiivinen fiktio, joka viittaa laajasti kauhuun, fantasiaan ja tieteiskirjallisuuteen.Sisättö 2007, s. 496. Valtavirtakirjallisuus myös käyttää enenevässä määrin tieteiskirjallisuuden aineksia.

Avaruusooppera-sanan juuret ovat saippuaoopperassa, väljimmillään sillä tarkoitetaan mitä tahansa avaruuteen sijoittuvaa seikkailua, mutta toisaalta sillä voidaan viitata myös kyseisen alalajin laatuun: toimintapainotteiset, liioittelevat tai viihteelliset avaruusseikkailut leimataan monesti avaruusoopperoiksi. Parhaimmillaan avaruusoopperat ovat taidokkaita luomuksia, mutta ne voivat myös parodioida lajin militaristisia puolia.

 Tieteiskirjallisuus kirjallisuuden lajina 

Tieteiskirjallisuudessa kerronta on monesti suoraviivaisempaa ja selkeämpää kuin kaunokirjallisuudessa yleisesti. Sekä tieteiskirjoja että tavanomaista näytelmäkirjallisuutta kirjoittanut Orson Scott Card on arvioinutCard, O.: Ender’s Game, esipuhe. Orbit, 2008. syyksi sen, että tieteiskirjallisuudessa älyllisyys ja sanoma ovat usein itse tarinan ominaisuuksia, eikä niitä tarvitse luoda tekstiin tyylikikoilla tai vertauskuvallisella kerronnalla. Monet yleisen kirjallisuuden asiantuntijat ja kriitikot kuitenkin pitävät helppolukuista tyyliä merkkinä taiteellisten ansioiden puutteesta. Tätä Orson Scott Card pitää väärinkäsityksenä:

 Tunnettuja tieteiskirjailijoita 
pienoiskuva|pysty|Iain Banks.

 Douglas Adams
 Brian Aldiss
 Isaac Asimov
 Iain Banks
 Ray Bradbury
 Liu Cixin
 Arthur C. Clarke
 Philip K. Dick
 William Gibson
 M. John Harrison
 Robert A. Heinlein
 Aldous Huxley
 Ursula K. Le Guin
 Stanisław Lem
 Ken MacLeod
 George Orwell
 Frederik Pohl
 Alastair Reynolds
 Lucius Shepard
 Dan Simmons
 Norman Spinrad
 Bruce Sterling
 Arkadi ja Boris Strugatski
 Jack Vance
 Jules Verne
 Vernor Vinge
 Kurt Vonnegut
 H. G. Wells

 Suomalainen tieteiskirjallisuus 

pienoiskuva|pysty|Hannu Rajaniemi on suomalainen kansainvälisesti menestynyt tieteiskirjailija.
Varhaiset tieteiskertomukset 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa olivat kuvitelmia tulevaisuudesta ja yhteiskunnallisia utopioita.Sisättö, Vesa: Tieteis- ja fantasiakirjallisuus Suomessa. Teoksessa Ijäs, Jyrki: Suomalainen tieteiskirjallisuus. Teoksessa  Itsenäistymisen jälkeen ilmestyi useita teoksia, joiden voi sanoa edustavan Euroopassa 1800-luvun loppupuolelta asti yleistä tulevaisuuden sota -lajityyppiä. Jännitysromaaneissa taas esiteltiin tulevaisuuden keksintöjä, aika- ja avaruusmatkoja. 1940-luvun lopulta alkaen tieteiskirjallisuus oli yleisimmin nuortenkirjallisuutta, mutta nykyaikaisen tieteiskirjallisuuden käsite tuli Suomessa 1950-luvulla tunnetuksi. Vuonna 1968 ilmestyi Erkki Ahosen Paikka nimeltä Plaston, joka oli ensimmäinen vakava aikuisten tieteisromaani pitkään aikaan. 1970-luvun romaaneissaan Ahonen pohti ihmisen ja tekniikan suhdetta muuttuvassa yhteiskunnassa.Ijäs 1990. 

Suomalainen science fiction -fandom järjestäytyi 1970-luvun lopulla. 1980-luvulla harrastajalehdet alkoivat julkaista tieteisnovelleja ja Suomen tieteiskirjoittajat perustettiin. Suomalaisia tieteisromaaneja alkoi ilmestyä säännöllisesti 1990-luvulta alkaen.Ijäs 1990, s. 12. Tunnettuja tieteiskirjailijoita ovat muun muassa Risto Isomäki ja Hannu Rajaniemi. Tieteiskirjallisuutta ovat kirjoittaneet myös Johanna Sinisalo, Leena Krohn, Maarit Verronen, Tero Niemi ja Anne Salminen, Anne Leinonen sekä J. Pekka Mäkelä.

 Katso myös 
 Luettelo tieteiskirjailijoista
 Luonnontiede ja tieteiskirjallisuus
 Suomennettu tieteiskirjallisuus

 Lähteet 

 Sisättö, Vesa: Fantasiakirjallisuus. Teoksessa 

 Viitteet 

 Kirjallisuutta 













 Englanniksi 





 Aiheesta muualla 


 Suomalaisen tieteis- ja fantasiakulttuurin sivu.
 Suomenkielisen sf-, fantasia- ja kauhukirjallisuuden bibliografia.
 Risingshadow.fi.
 Kirjakerho: Robotteja Kalevalassa, teknologisia unelmia antiikin myyteissä. Keskustelu siitä, mihin tieteiskirjallisuutta on käytetty. Yle Radio 1



Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit