Pihlajat

Pihlajat eli paripihlajat (Sorbus) on kasvisuku, johon kuuluu 100–200 lajia. Pihlajat ovat pienehköjä puita tai pensaita. Lajien määrässä on suurta epätarkkuutta, koska pihlajia on monia lähisukuisia kantoja, jotka toiset kasvitieteilijät laskevat erillisiksi lajeiksi, toiset eivät. Pihlajien sukua on myös jaettu nykyään useammaksi pienemmäksi suvuksi. Suomessa esiintyvät 4–6 pihlajalajia luokitellaan nykyisin neljään eri sukuun. Pihlajat kuuluvat ruusukasvien heimoon (Rosaceae) ja ovat varsin läheistä sukua orapihlajille (Crataegus) ja omenapuille (Malus). Joskus myös aronioita (Aronia) on kutsuttu mustiksi pihlajiksi.

Pihlajien suvun puut ja pensaat ovat levinneet koko Eurooppaan, Pohjois-Amerikkaan ja Aasian lauhkean vyöhykkeen alueille. Pihlajat kuuluvat myös kaikkein pohjoisimpana menestyviin puulajeihin. Pohjois-Norjassa niitä tavataan 71. pohjoiselle leveyspiirille asti.

 Lajeja 
Suomessa kasvaa luonnonvaraisena neljä pihlajalajia. Ylivoimaisesti yleisin on koko maassa menestyvä kotipihlaja (Sorbus aucuparia), jota useimmiten kutsutaan yksinkertaisesti pihlajaksi. Sen luontainen levinneisyysalue käsittää lähes koko Euroopan. Ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia, aikaisemmalta nimeltään Sorbus suecica) on levinnyt Turun saaristoon, Ahvenanmaalle, Etelä-Ruotsiin ja läntiseen Baltiaan. Suomenpihlaja (Sorbus hybrida, aikaisemmin Sorbus fennica) kasvaa luonnonvaraisena Lounais-Suomessa, Kaakkois-Ruotsissa sekä Etelä- ja Keski-Norjassa. Kaunopihlaja (Sorbus meinichii) kasvaa ainoastaan Etelä-Norjassa ja Itämeren saarilla Gotlannissa, Tukholman saaristossa ja Ahvenanmaalla. Useat pihlajalajit risteytyvät keskenään, ja kolme viimeksi mainittua lajia ovat alkuperältään risteymäjohdannaisia toisena kantavanhempana kotipihlaja.

Suomessa kasvavat lajit on helpointa erottaa toisistaan lehtien perusteella. Kotipihlajan parilehdykkäisen lehden lehdykät ovat kokonaan irrallisia. Suomenpihlajalla on pari irrallista lehdykkää lehden tyvessä, ruotsinpihlajan lehti on vain syvähalkoinen. Sen sijaan kaunopihlaja muistuttaa suuresti suomenpihlajaa, ja sen ainoa varma tuntomerkki on marja, jossa on vain yksi kelvollinen siemen. Ruotsin- ja suomenpihlaja ovat selvästi leveäkasvuisempia kuin kotipihlaja.

Pohjois-Amerikassa yleisimpiä pihlajalajeja ovat amerikanpihlaja (Sorbus americana), komeapihlaja (Sorbus decora) ja sitkanpihlaja (Sorbus sitchensis). Myös kotipihlajaa kasvatetaan Pohjois-Amerikassa yleisesti puistoissa ja puutarhoissa, joista se on paikoitellen villiintynyt.

 Pihlajalajeja 
 laavapihlaja (Sorbus alnifolia)Räty, Ella (toim.): Viljelykasvien nimistö. Puutarhaliiton julkaisuja nro 363. Helsinki 2012.  
 amerikanpihlaja (Sorbus americana)
 amurinpihlaja (Sorbus amurensis)
 saksanpihlaja (Sorbus aria)
 kotipihlaja eli pihlaja (Sorbus aucuparia)
 etelänkotipihlaja eli kotipihlaja (S. aucuparia subsp. aucuparia)
 pohjankotipihlaja eli pohjanpihlaja (S. aucuparia subsp. glabrata)
 makeapihlaja (S. aucuparia var. edulis)
 pylväspihlaja (S. aucuparia f. fastigiata (Loudon) Hartweg)
 itävallanpihlaja (Sorbus austriaca)
 kasmirinpihlaja (Sorbus cashimiriana)
 pikkupihlaja (Sorbus chamaemespilus)
 japaninpihlaja (Sorbus commixta)
 komeapihlaja (Sorbus decora)
 gansunpihlaja (Sorbus discolor)
 välimerenpihlaja (Sorbus domestica)
 neidonpihlaja (Sorbus eburnea)
 pilvihelmipihlaja (Sorbus frutescens)
 kreikanpihlaja (Sorbus graeca)
 hubeinpihlaja (Sorbus hupehensis)
 suomenpihlaja (Sorbus hybrida)
 hopeapihlaja (Sorbus incana)
 ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia)
 helmipihlaja (Sorbus koehneana)
 leveälehtipihlaja (Sorbus latifolia)
 fujinpihlaja (Sorbus matsumurana)
 kaunopihlaja (Sorbus meinichii)
 pyreneittenpihlaja (Sorbus mougeotii)
 kukkavuortenpihlaja (Sorbus pohuashanensis)
 sulohelmipihlaja eli sulopihlaja (Sorbus prattii)
 kääpiöpihlaja (Sorbus reducta)
 valkopihlaja (Sorbus rupicola)
 seljapihlaja (Sorbus sambucifolia)
 hurmepihlaja (Sorbus sargentiana)
 lännenpihlaja (Sorbus scopulina)
 siperianpihlaja (Sorbus sibirica)
 sitkanpihlaja (Sorbus sitchensis)
 korallipihlaja (Sorbus tianschanica)
 etelänpihlaja (Sorbus torminalis) eli tanskanpihlaja
 ullunginpihlaja (Sorbus ulleungensis)
 punahelmipihlaja (Sorbus vilmorinii)

 Pihlajalajikkeita 
 Kotipihlajan lajikkeita:
 pylväspihlaja (Sorbus aucuparia 'Fastigiata')
 riippapihlaja (Sorbus aucuparia 'Pendula')
 visapihlaja (Sorbus aucuparia 'Arvo' tai 'Pieksämäki')
 keltamarjapihlaja (Sorbus aucuparia 'Xanthocarpa')
 lombartinpihlaja (Sorbus ’Astrid’)  
 birgitanpihlaja (Sorbus ´Birgitta´) 
 kartiotaatanpihlaja (Sorbus × thuringiaca ´Fastigiata´) 

Tuomipihlajat, kuten esim. marjatuomipihlaja (Amelanchier alnifolia), nk. saskatoon, ei nimestään huolimatta kuulu pihlajien kasvisukuun, vaan on ruusukasvien heimoon kuuluva suku.

 Käyttö 
Pihlajia käytetään yleisesti koristekasvina. Kotipihlaja on suomalaisten vanha pyhä puu, ja se on yleinen maaseutujen pihapuu. Luonnonkannan lisäksi puisto- ja puutarhakasveina kasvatetaan nykyisin ruotsin- ja suomenpihlajaa sekä useita kotipihlajan jalostettuja muunnoksia. Kotipihlajan muunnoksia ovat esimerkiksi riippuvaoksainen riippapihlaja (Sorbus aucuparia 'Pendula') ja kapea ja korkea pylväspihlaja (Sorbus aucuparia 'Fastigiata').

Pihlajan marjamaiset hedelmät ovat sorbiinihappojensa vuoksi happamia, mutta silti ihmisravinnoksi kelpaavia, etenkin syksyn ensimmäisten pakkasten miedonnettua happamuutta. Pihlajan marja muistuttaa tiivistettyä omenaa ja ravintoarvoltaan sen maltoa pidetään vähintään perunan veroisena. Pihlajan lehdistä voidaan valmistaa erinomaista yrttiteetä.

Jonkin verran luonnonpihlajaa makeammat ja suuremmat marjat on makeapihlajassa (Sorbus aucuparia 'Edulis'). Pihlajan marjat sisältävät runsaasti C-vitamiinia. Marjoja käytetään hillojen, hyytelöiden, makeisten ja alkoholijuomien raaka-aineena.

Kansanlääkinnässä pihlajan marjoja on käytetty reumatismin ja keuhkovikojen hoitoon. Niillä on uskottu myös olevan virtsaneritystä lisäävää vaikutusta, ja niitä on käytetty ulostuslääkkeenä.

Pihlajan tiivis puuaines soveltuu puukäsitöiden ja puuastioiden raaka-aineeksi sekä huonekalujen valmistamiseen. Taipumista kestävänä pihlajaa on käytetty lisäksi muun muassa haravan piikeissä, seiväshypyssä seipäänä, tuuli- ja vesimyllyjen rattaiden hampaina, kärryjen akselina, puujousena, reen aisoissa ja vempeleenä luokkavaljastuksessa. Pihlajaa voidaan ”lahottaa” pari vuotta kosteassa, jolloin sen tumma sydän ja vaalea läski sekoittuvat, luoden erittäin kauniin puukuvion mustine raitoineen. Pihlajan kuori soveltuu nahan parkitsemiseen sisältäen runsaasti parkitsemisaineita. Pihlaja suojelee myös pihalla olevia omenapuita ja omenasatoa pihlajakoilta.

 Pihlaja kansanperinteessä 
Eurooppalaisessa kansanperinteessä pihlajalla on vankka asema pahalta taikuudelta suojelevana kasvina, ja siksi se on ollut yleinen esimerkiksi kävelykeppien materiaalina. Monissa tarinoissa velhojen taikasauvoja valmistetaan pihlajasta.

Pihlaja on Kalevalassa Ukko ylijumalan oletetun vaimon maanjumalatar Raunin puu. Se oli muinaissuomalaisten pyhä puu; erityisen pyhinä on pidetty sellaisia pihlajia, jotka kasvavat erityisissä paikoissa, kuten toisen puun rungosta tai kallion halkeamasta. Pihlajan marjassa on viiskanta, jota virolaiset ja suomalaiset ovat pitäneet onnea tuovana symbolina. Kalevalassa pihlajasta ennustettiin hyvät vuodet, naimaonni ja tulevat sodat.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 
Suomen Lajitietokeskus: Paripihlajat (Sorbus)
Funet: Pihlajat (Sorbus)
ITIS: Sorbus 
United States Department of Agriculture (USDA): Sorbus 
Flora of China: Sorbus 
 Kodin Pellervo, 19.9.2002, Pihlajasta on moneksi

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit