Meemi

Meemi ( < , mimesis) on idea, käyttäytymismalli, tyyli tai käyttötapa, joka leviää kulttuurissa henkilöltä toiselle. Se on kulttuurinen ja viestinnällinen kopioituja eli replikaattori.Dawkins 1993, s. 207. Käsitettä meemi käytti ensimmäisenä Richard Dawkins vuonna 1976 kirjassaan Geenin itsekkyys. Esimerkkeinä meemeistä Dawkins luettelee ”sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot”. Antaessaan keksinnölleen nimeä hän halusi ”substantiivin, johon sisältyy kulttuurin välittymisen yksikön eli matkimisen yksikön idea”.Dawkins 1993, s. 210.

Arvostelijoiden mukaan meemiteorialla eli memetiikalla ei ole tieteellistä pohjaa. Monet tutkijat ovat leimanneet sen näennäistieteeksi, minkä seurauksena meemitutkimuksesta ei ole tullut tiedeyhteisön hyväksymää tutkimusohjelmaa. Meemikäsitteen luonut Dawkins on itse ottanut etäisyyttä hänen ajatuksensa ympärille syntyneeseen memetiikkaan. 

 Meemin luonne 
Dawkinsin mukaan sekä geenit että meemit leviävät riippumatta siitä, ovatko ne hyödyllisiä ihmisen kannalta. Molemmat kopioitujat ovat itsekkäitä olioita. Geenit rakentavat eliöitä elatusalustoikseen, ja näiden biologisten rakenteiden menestyksekäs kopioituminen takaa sekoittumattomien geenien siirtymisen sukupolvilta toisille.Dawkins 1993, s. 48. Myös meemit ovat itsekkäitä olioita, jotka käyttävät ihmisiä oman leviämisensä kulkuneuvoina. Meemit ovat myös sokeita sille, mitä niiden kulkuneuvoille tapahtuu.Kamppinen 2002, s. 64. Susan Blackmoren mukaan meemit ja geenit ovat vain analogisia toisilleen eikä niiden tarvitse toimia toistensa kaltaisesti.Niiniluoto, s. 108. Blackmore on myös ehdottanut, että teknologisia meemejä kutsuttaisiin englannin kielen termillä ”temes”http://www.ted.com/talks/susan_blackmore_on_memes_and_temes.html .

 Meemi ja darwinismi 
Geenin itsekkyys -teoksensa jälkeen Dawkins on ottanut etäisyyttä luomaansa käsitteeseen. Teoksessaan The Extended Phenotype (1982) Dawkins myöntää, että meemien kopioitumisprosessi on ilmeisestikin paljon epätarkempi kuin geenien: päinvastoin kuin geenit, meemit saattavat osittain sekoittua toisiinsa.Dawkins 1982, s. 112. Tämä tekee ajatuksen geenien ja meemien vertailun hankalammaksiOrr 1996, s. 470.. 

Filosofi Daniel C. Dennettin mukaan biologinen luonnonvalinta on evoluution prototyyppi. Lähtökohtana on väite, että luonnonvalinta on alustariippumaton algoritminen tapahtumasarja. Juuri alustariippumattomuuden on määrä mahdollistaa luonnonvalintanäkemyksen siirtäminen biologian ulkopuolelle. Dennettin mukaan evolutionaarinen prosessi noudattaa seuraavia perussääntöjä:Dennett 1995, s. 343).

 Vaihtelu: vallitsee erilaisten ainesosien ja rakenteiden jatkuva runsaus.
 Kopioituminen: ainesosilla tai rakenteilla on kyky tehdä itsestään kopioita. 
 Differentiaalinen kelpoisuus: jonkin ainesosan tiettynä aikana itsestään tekemien kopioiden määrä vaihtelee sen mukaan, millainen on kyseisen ainesosan ja sen ympäristön kulloinenkin keskinäisvaikutus. 

Matti Kamppisen mukaan voitaisiin myös sanoa, että evoluution kolme perusehtoa ovat muuntelu, periytyminen ja valinta. Meemien suhteen muuntelua aiheuttavat uudet keksinnöt ja yhdistelmät. Koska kopioista on ylitarjontaa, luonnonvalinta seuloo esiin kelpoisimmat.Kamppinen 2002, s. 63. Kulttuurissa meemit kilpailevat Dennettin mukaan pääsystä ihmismieleen.Dennett 1995, s. 349.

Susan Blackmore julkaisi vuonna 1999 kirjan Meemit – kulttuurigeenit. Teoksen esipuheen kirjoitti Dawkins. 

Omana lisäyksenään teoriaan Blackmore esittää, että ihmisaivojen suuri koko on meemien tuottama.Blackmore 2000, s. 115–124. Arvostelijoiden mukaan tällainen lamarckilainen väite on ongelmallinen ja nurinkurinenkin, sillä yleisen näkemyksen mukaan biologinen muuntelu tuottaa rakenteita, jotka tietyissä olosuhteissa saattavat osoittautua kulttuurisesti tai memeettisesti käyttökelpoisiksi. Lisäksi aivojen nykyinen koko oli saavutettu jo paljon ennen meemien runsastumista.Coyne 1999, s. 768. 

Blackmore kuvaa meemiä käyttäytymisohjeena jossa ”meemit varastoituvat aivoihin (tai muihin kohteisiin) ja siirtyvät eteenpäin jäljittelyn kautta”.Blackmore 2000, s. 75. Dennett kuitenkin korostaa, että on tärkeää olla samastamatta meemiä mihinkään tiettyyn aivorakenteeseen,Dennettin (1995: 349, 353) mukaan aivojen tapahtumat eivät voi olla meemialustoja; ks. myös Holdcroft & Lewis 2000, s. 165–166. 

Blackmoren mielestä meemin käsitteeseen liittyvät seuraavat ongelmat: meemiä ei voi ilmaista täsmällisenä yksikkönä, meemien kopioitumisen ja tallentamisen mekanismi on tuntematon ja memeettinen evoluutio on lamarckilaista.Blackmore 2000, s. 88–105.

 Kompleksiset tietorakenteet 

Dawkins ja Dennett luettelevat esimerkkejä meemeistä: 
 sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot.Dawkins 1993: 210.
 holvikaari, pyörä, vaatteiden käyttö, verikosto, suorakulmio, aakkoset, kalenteri, Odysseia, kalkyyli, šakki, perspektiivi, luonnonvalinta, impressionismi, Greensleeves, dekonstruktionismi.Dennett 1990: 127–128 = 1995: 344. – Dennettin (1990) luettelo sisälsi vielä George Bush vanhemman liikkeelle laskeman hokeman ”read my lips”. 

Esimerkkeinä luetteloidut meemit eivät kaikki ole mitään yksinkertaisia ideoita vaan kompleksisia tietorakenteita, joita yhdistää vain se, että ne ”kopioituvat luotettavasti ja hedelmällisesti”.Dennett 1995, s. 344. Tämä luonnehdinta on ongelmallinen, sillä esimerkiksi Odysseia ei suullisessa kulttuurissa suinkaan kopioitunut luotettavasti. Sitä paitsi Odysseia on liian laaja jäljittelyn kohteeksi tai yksiköksi. Vastaavasti voitaisiin kysyä, kumpi on varsinainen meemi, Beethovenin 5. sinfonia kokonaisuudessaan vai sen monenlaisessa käytössä oleva alkumotiivi.Blackmore 2000: 88–92; Brodie 1996.

Voidaan myös kysyä, miksi toiset tietorakenteet ovat tarttuvia, toiset taas eivät: ”Miksi on helpompi hyräillä laulelmaa On neidolla punapaula yhden ainoan kuulemiskerran jälkeen kuin melodiaa Arnold Schönbergin teoksesta Pierrot Lunaire?”Boyer 2007, s. 53. Voidaan myös kysyä, miksi monet meemit tuottavat lukuisia ”lapsia” mutta eivät ”lastenlapsia”, kun taas toiset meemit kopioituvat sukupolvelta toiselle.Holdcroft & Lewis (2000, s. 164) nimittävät edellisiä muulimeemeiksi. He eivät anna esimerkkejä, mutta suorastaan kliseisenä esimerkkinä on nuorisoslangi.

 Kopioitumis- ja tallennusmekanismi 

Geenit on koodattu DNA:han ja ne monistuvat tarkasti pitkin iturataa sukupolvesta toiseen. Memetiikka on alusta pitäen rakentunut geeni–meemi-analogialle. Näin ollen on oikeutettua kysyä: Mikä on ”X” analogiassa ”geeni : DNA = meemi : X” ? On esitetty, että ”X” = kompleksinen aivorakenne tai aivoihin tallentunut ohjesarja, ohjelma tai resepti, meemin genotyyppi, joka tuottaa meemin ilmiasun eli sen, miten meemi maailmassa ilmenee ja ympäristöönsä vaikuttaa.Holdcroft & Lewis 2000, s. 166; Wilson 1998, s. 149. Dennett varoittaa samastamasta meemejä aivorakenteisiin – eihän geeniäkään samaisteta DNA:han.

Blackmore on tässä asiassa sallivampi: ”Käytän jatkossa termiä 'meemi' viittaamaan erotuksetta kaikentyyppiseen memeettiseen informaatioon, mukaan luettuna ajatukset, aivorakenteet joihin ajatukset paikallistuvat, käyttäytymistavat joita nämä aivorakenteet tuottavat ja niiden toisinnot kirjoissa, resepteissä, kartoissa ja nuoteiksi kirjoitetussa musiikissa.”Blackmore 2000, s. 104–105. Tämä tarkoittaa samalla geeni–meemi-analogiasta luopumista, mikä onkin viisasta mutta samalla on omiaan vähentämään memetiikan omaleimaisuutta kulttuurisen muutoksen selittimenä. Meemeiltä puuttuu DNA:han vertautuva digitaalinen koodi, ja sikäli kuin meemeillä on genotyyppi, se ei ole lainkaan yhtä kiintoisa tai merkityksellinen kuin ilmiasu eli ne ominaisuudet jotka edesauttavat meemin kopioitumista, tarttuvuutta ja menestystä.Holdcroft & Lewis 2000, s. 166; Maynard Smith 1993. 

 Memeettinen evoluutio 

Meemien siirtymistä yksilöstä toiseen on verrattu biologisessa analogiassa virusten leviämiseen.Tämä on esimerkiksi Brodien (1996) näkökulma. Viruksethan levittävät geneettistä informaatiota. Ihmisen käyttäytymisen muuttuminen on kuitenkin monimutkainen asia eivätkä kaikki ”meemiviruksen” saaneet muuta käyttäytymistään samalla tavalla. Memeettinen evoluutio on lamarckilaista. Meemi monistuu yksilöiden kesken verkostomaisesti. Meemit siirtyvät suurelta osin ihmislasten oppimisprosessin tärkeän elementin eli matkimisen kautta, mutta ne voivat siirtyä myös oivaltamisen avulla. Uskontotieteilijä Pascal Boyerin mukaan kulttuurin siirtyminen ei muistuta meemien monistumista geenien tavoin identtisinä, vaan siirtymäprosessi näyttää kuin itsestään synnyttävän poikkeuksellisen runsaasti outoja muunnelmia.Boyer 2007: 53.

Biologinen evoluutio on hidasta, mutta kulttuurin kehittyminen on nopeaa ja kiihtyvää, tiedonvarastoinnin ansioista kjasautuvaa. Ohjaamattoman ja suuntaamattoman memeettisen evoluution nopeus tekee siitä samalla sekaista ja jopa kaoottista. Miten sellaisesta voisi syntyä toimivia rakenteita?Benítez Bribiesca 2001, s. 30. Biologinen evoluutio on säilyttävää ja vailla päämäärää. Kulttuurievoluutio voi olla hyvinkin nopeasti ja jyrkästi muuttuvaa, ja periaatteessa sillä voi olla ihmisten tahtoon perustuva päämäärä.Portin 1/2004.

 Meemi ja merkki 

Meemiä on usein pidetty turhana käsitteenä. On huomautettu, että darwinilainen evoluutio ei ole ainoa vaihtoehto. Virolainen biosemiootikko Kalevi Kull (2000) pitää meemiä rappeutuneena merkkinä ja tarjoaa Darwinia edeltävää baerilaista kehitysoppia semioottiseksi eli merkkiopilliseksi viitekehykseksi. Tunnetumpi on Charles S. Peircen pragmatismin evolutionaarinen luonne. Niinpä esimerkiksi Deacon (1998) ja Kilpinen (2008) pitävät peirceläistä merkkiä täydellisempänä kuin meemiä.

 Meemipleksi 

Yhteinen etu kerää tietyt meemit yhdeksi joukoksi. Tällainen yhdessä kopioituva meemiryhmä, meemipleksi (tai meemikompleksi), muodostaa itsejärjestyvän ja itsesuojelevan rakenteen. Meemipleksi ottaa vastaan yhteensopivia uusia meemejä ja vieroksuu yhteensopimattomia. Meemipleksia ei voi suoraan rinnastaa geenejä sisältävään kromosomiin, koska meemien ei tarvitse olla niin riippuvaisia kuulumisesta yhdessä kopioituvaan ryhmään kuten taas biologisesta materiasta koostuvilla geeneillä on useimmiten laita.Blackmore 2000, s. 46. 

 Mieli 

Kulttuurissa meemit kilpailevat pääsystä ihmismieleen, sillä Dennettin mukaan ihmismielen kapasiteetti on rajallinen. Tässä siis tuskin on kysymys aivojen muistikapasiteetista vaan pikemminkin ihmismielen rajallisesta vastaanottavuudesta. Dennettin mielestä ”riippumaton mieli” on myytti.Dennett 1995, s. 365. Arvostelijat ovat kysyneet: jos ihmismieli on vain meemirakennelma vailla omia ominaisuuksia, kuinka selittää subjektiiviset tuntemukset? Dennett on todennutkin, että ihmismieli on ”hyvin suuressa määrin” (ei siis kokonaan) meemien luomusta.Dennett: "But if it is true that human minds are themselves to a very great degree the creation of memes, we cannot sustain the polarity of vision which we considered earlier." (Dennett 1995, s. 365; ks. myös Holdcroft & Lewis 2000, s. 171.)

 Arvostelua 

Memetiikkaan kriittisesti suhtautuvien tutkijoiden mukaan meemiteorialla ei ole tieteellistä pohjaa. Heidän mukaansa yhteisötieteet tulevat paremmin toimeen ilman sitä.James W. Polichak, "Memes as Pseudoscience", in Michael Shermer, Skeptic Encyclopedia of Pseudoscience. P. 664f. Luis Benitez-Bribiesca nimittää memetiikkaa näennäistieteelliseksi uskonopiksi sekä "vaaralliseksi ajatukseksi, joka uhkaa tietoisuuden ja kulttuurillisen kehityksen vakavasti otettavaa tutkimusta." Hän huomauttaa, etteivät kulttuuriyksiköt kanna sisällään DNA:ta vastaavaa rakennetta eikä meemien kopioituminen eli idean kulkeutuminen aivoista toisiin ole vakaa prosessi.Benitez-Bribiesca, Luis (2001): Memetics: A dangerous idea . Interciecia 26: 29–31, p. 29.

Myös semiootikot, kuten Terrence DeaconTerrence Deacon, The trouble with memes (and what to do about it). The Semiotic Review of Books 10(3). ja Kalevi Kull ovat kritisoineet meemikäsitettä. He pitävät sen käsitystä merkistä liian yksinkertaistettuna. 

Mary Midgley on kritisoinut memetiikkaa erinäisistä syistä:Midgley, Mary. The Solitary Self: Darwin and the Selfish Gene. Acumen, 2010.  

Henry Jenkins, Joshua Green ja Sam Ford ovat kirjassaan Spreadable Media (2013) kritisoineet Dawkinsin meemiajatusta kirjoittaen, että "vaikka meemiajatus on mukaansatempaava, se ei välttämättä selitä riittävästi, miten merkitykset kiertävät osallistuvan kulttuurin keinoin." Kirjoittajat arvostelevat muitakin memetiikan malleja, erityisesti sellaisia, jotka kuvailevat meemejä itsestään replikoituvina, koska nämä eivät ota huomioon sitä tosiseikkaa, että "kulttuuri on ihmisten tuote, joka replikoituu ihmisten aktiivisen toiminnan kautta."

Kuten muutkin arvostelijat, Maria Kronfeldner on moittinut memetiikkaa siitä, että se perustuu virheelliseen geenivertaukseen. Hän kutsuu sitä "melko turhaksi päätelmäksi", joka on pelkkää jo hankitun tiedon toistoa tuomatta siihen tarpeellista lisätietoa.Kronfeldner, Maria. Darwinian Creativity and Memetics. Acumen, 2011.

 Internet-meemi 

Internet-ilmiöitä nimitetään usein meemeiksi tai tarkemmin sanottuna ”internet-meemeiksi”. Kulttuuristen meemien tapaan myös nettimeemit muuttuvat siirtyessään ihmiseltä toiselle.

 Katso myös 
 Kopio
 Mimesis

 Lähteet 
 Kappale ”Memes, The New Replicators” Richard Dawkinsin kirjasta Geenin itsekkyys. 
 Benítez Bribiesca, Luis: Memetics. A dangerous idea. Interciencia 26 (#1), 2001, 29–31. Venezuela: Asociación Interciencia. ISSN 0378-1844. Verkkoversio 

 Brodie, Richard: Virus of the mind. The new science of the meme. Seattle, Washington: Integral Press, 1996. 

 Coyne, Jerry A.: The self-centred meme. Nature 398 (29 Apr. 1999), 767–768. 


 Dawkins, Richard: The blind watchmaker. Harlow: Longman, 1986.

 Deacon, Terrence: The trouble with memes (and what to do about it). Semiotic Review of Books 10 (#3), 1-3. Verkkoversio
 Delius, Juan: Of mind memes and brain bugs, a natural history of culture. The Nature of Culture (toim. Walter Koch), 26–79. Bochum: Studienverlag, 1989.
 Dennett, Daniel C.: Memes and the Exploitation of Imagination. Journal of Aesthetics and Art Criticism 48 (2), 1990, 127–35.
 Dennett, Daniel: Darwin’s Dangerous Idea. Allen Lane: Penguin Press, 1995.
 Niiniluoto, Ilkka: Kulttuurievoluutio. Teoksessa 
 Holdcroft, David & Lewis, Harry: Memes, minds and evolution. Philosophy 75, 2000, 161–182.  
 Kamppinen, Matti: Meemit, aika ja ikuisuus – näkökulmia uskontojen ajalliseen sitkeyteen. Tieteessä tapahtuu 8/2002, 62–68. Verkkoversio 
 Kilpinen, Erkki: Memes versus signs: On the use of meaning concepts about nature and culture. Semiotica 171, 2008, 215–237.
 Kull, Kalevi: Copy versus translate, meme versus sign: development of biological textuality. European Journal for Semiotic Studies 12 (#1), 2000, 101–120. Verkkoversio
 Maynard Smith, J.: Did Darwin Get it Right? Essays on Games, Sex and Evolution. Harmondsworth: Penguin, 1993.
 Orr, H. Allen: Dennett's dangerous idea. Evolution 50 (1), 1996, 467–472. 
 Portin, Petter: Biologinen evoluutio ja kulttuurin kehitys. Tieteessä tapahtuu 1/2004. Verkkoversio 

 Wilson, E. O.: Consilience. The Unity Of Knowledge. London: Little, Brown & Co., 1998.

 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit