Kartesiolainen dualismi

Kartesiolainen dualismi on ontologiaan liittyvä näkökulma, jonka mukaan on olemassa kahdenlaisia, toisistaan perustavalla tavalla eroavia tosiolioita: toisaalta fyysiset, aineelliset oliot, toisaalta henkiset olennot, kuten ihmisen tietoinen sielu. Opin alkuperäisversiossa, René Descartesin filosofiassa eli kartesiolaisuudessa aineen perustavimmaksi ominaisuudeksi katsottiin ulottuvuus ja hengen perusominaisuudeksi ajattelu. Ihmisellä on sekä aineellinen ruumis että henkinen sielu, joten ongelmalliseksi muodostui sen selittäminen, miten ne perustavasta erilaisuudestaan huolimatta voivat läheisesti vaikuttaa toisiinsa.

 Historia 

Kartesiolainen dualismi on saanut nimensä alkuperäiseltä kehittäjältään, ranskalaiselta filosofilta René Descartesilta. Hänen alkuperäinen kysymyksensä liittyi filosofiseen ongelmaan tietoisuuden ja ruumiin suhteesta: tietoisuudella ja ruumiilla on selvä yhteys. Tietoinen päätös nostaa kahvikuppi saa käden liikkeeseen. Toisaalta ruumiimme, silmiemme havaitsema kahvikuppi piirtyy verkkokalvoillemme ja aivot rekisteröivät sen hahmon, minkä seurauksena tietoisuutemme havaitsee kahvikupin. Kartesiolaisen dualismin perusajatukset mielen ja ruumiin erosta ja niiden välisestä toiminnallisesta yhteydestä Descartes esitti teoksessaan Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta (1641). Mielen ja ruumiin yhteistoimintaa, erityisesti aistimuksia ja tunteita, Descartes käsitteli lähemmin teoksessa Sielunliikutukset (1649).

Kuinka sielu ja ruumis sitten kommunikoivat, kuului Descartesin kysymys. Hän uskoi silloisen lääketieteen löytäneen ratkaisunkin: aivojen keskiosasta löytyi käpyrauhanen, jonka hän uskoi hoitavan tämän työn. Vielä 1900-luvulla esimerkiksi Karl Popper ja John Eccles kannattivat interaktionistista dualismia.

Descartesin vastaus on nykylääketieteen valossa naiivi. Kysymys tietoisuudesta sen sijaan on yhä mielenkiintoinen. Siihen on kolme vastaustapaa:

 Kartesiolainen dualismi: sielu ja ruumis ovat erillisiä ja kommunikoivat jotenkin keskenään.
 Tietoisuus aivojen ominaisuutena: tietoisuus on aivojen ominaisuus eikä mikään erillinen ”sielu”.
 Tietoisuus ihmisen ja ympäristön vuorovaikutuksen tuloksena: aivot sinällään eivät sisällä tietoa, vaan ovat käsittelykone havainnoille. Jos irtonaisiin aivoihin kytkee sensoreita, ei voi havaita mitään, koska aivot eivät saa syötettä – aivot muodostavat ajatuksia havaintojen perusteella ja tietoisuus syntyy niistä.

Tietoisuus aivojen ominaisuutena voidaan vielä ymmärtää Descartesin alkuperäisessä kysymyksenasettelussa. Sen sijaan laajempi näkökulma, jossa tietoisuus on ihmisen ja ympäristön vuorovaikutuksen ilmentymä, on nykyaikaisessa filosofiassa muodostunut käsitys, joka ei alkuperäiseen kartesiolaiseen metafysiikkaan mahdu.

Monet analyyttisen filosofian perinteen vaalijat ovat peränneet kartesiolaisen dualismin lopullista hautaamista. Usko erillisen sielun olemassaoloon on 2000-luvun filosofien joukossa harvinaista – yksi harvoista on Oxfordin yliopiston professori Richard Swinburne. Toisaalta moderni funktionalismi korostaa mieltä ikään kuin aivojen ”ohjelmistona”. Tämän suuntauksen merkittävimpiä edustajia on Hilary Putnam.  

Ludwig Wittgenstein kritisoi mielen ja ruumiin erottelua ja sitä, miten kieli luo näennäisiä ontologisia ongelmia. Myös Daniel Dennett ja Richard Rorty väittivät useiden tietoisuutta tutkivien tosiasiassa juuttuneen kartesiolaiseen dualismiin.

 Katso myös 
 Aave koneessa, Gilbert Rylen kartesiolaisen dualismin kritiikki
 Kartesiolainen teatteri

 Kirjallisuutta 

 Glover, Jonathan: I: The Philosophy and Psychology of Personal Identity. London: Allan Lane, 1988. 

 Aiheesta muualla 



Luokka:Dualismi
Luokka:Mielenfilosofia
Luokka:Kartesiolaisuus
Luokka:Vitalismi