Laki

Laki on suvereenin lainsäätäjän hyväksymä säädös. Muodollisessa mielessä laki on lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytty säädös, kun taas sisällöllisessä mielessä laki on kaikkia oikeusalamaisia velvoittava yleinen sääntö. Laajemmassa merkityksessä lailla voidaan myös tarkoittaa lainsäädäntöä tai voimassa olevaa oikeutta yleisesti.Mattila (päätoim.) 1999, palstat 360–361 

Säädetty laki ei ole täysin sama asia kuin oikeus. Lakien kokonaisuudesta muodostuu lainsäädäntö, kun taas oikeutta kokonaisuutena kutsutaan oikeusjärjestykseksi. Lain ja oikeuden välinen ero näkyy tuomioistuinten ratkaisutoiminnassa, jossa tuomioistuimen on aina annettava oikeuteen perustuva ratkaisu tapaukseen, vaikka käsillä olevaa tapausta varten ei olisi annettu erityistä lainsäädäntöä. Tämä on ollut pohjana ajatukselle siitä, että vaikka laki voi olla puutteellinen, oikeus on kaikenkattava ja aukoton.Mattila (päätoim.) 1999, palsta 362

Ilmausta laki käytetään myös muissa kuin juridisissa yhteyksissä, esimerkiksi puhuttaessa luonnonlaeista. Juridisten lakien ero luonnonlakeihin on se, että luonnonlaeissa on kysymys tavallisesti kausaalisista tai tilastollisista säännönmukaisuuksista, kun taas juridiset lait ovat asetettuja normatiivisia sääntöjä.

 Etymologia 
Suomenkielinen sana laki on johdannainen ruotsinkielisestä sanasta lag, tarkemmin muinaisruotsin sanasta lagh. Ruotsin lag-sanalla on vastineita muissa skandinaavisissa kielissä, ja nämä sanat juontuvat samasta juuresta kuin latinan lakia tarkoittava sana lex. Myös englannin lakia tarkoittava sana law on lainaa skandinaavisista kielistä. Pohjoismaissa keskiajalla laki-sana ei tarkoittanut asetettua, säädettyä oikeutta, vaan se viittasi usein saman oikeuden alaisten miesten siteeseen samoin kuin yhteisöön, joka teki oikeutta koskevia päätöksiä varhaisilla käräjillä.Letto-Vanamo 2020, s. 10

 Lain synty 
Laki on keskeinen ja ikivanha valtion keino ohjata yhteiskuntakehitystä ja ratkaista yhteiskunnallisia ongelmia.Niemivuo 2012, s. 169 Perinteisesti lait ovat syntyneet ihmisyhteisössä vakiintuneista tavoista, jotka ovat muodostuneet tapaoikeudeksi, ja tämä oikeus on sitten ilmaistu suullisessa (esim. sananlaskut) tai kirjallisessa muodossa. Nykyisin lait syntyvät yleensä erityisen valmisteluvaiheen pohjalta kansanedustuslaitoksissa käytävän yhteiskuntapoliittisen keskustelun tuloksena, ja ne myös virallistetaan julkaisemalla ne. Varsinkin mannereurooppalaisissa valtioissa on tärkeässä asemassa ajatus oikeusjärjestyksen keskeisten periaatteiden kirjaamisesta lainsäädännöksi.Mattila (päätoim.) 1999, palsta 361

Lakien jaottelu
Lakeja voidaan jaotella eri perustein. Sisältönsä mukaan lait voidaan jaotella seuraavasti:Niemivuo 2012, s. 177–178
 Erityislaki, jolla säännellään jotain erityistä toimintaa antamalla yleislakia täsmentäviä, täydentäviä tai siitä poikkeavia säännöksiä
 Kehittämislaki, jolla kehitään olemassa olevaa asiaa, ilmiötä tai elämänalaa muuttamatta olemassa olevia säännöksiä
 Puitelaki, jolla annetaan perussäännökset jostakin asiasta, ilmiöstä tai elämänalasta, mutta jätetään yksityiskohtaisempi ja tarkempi sääntely alemmanasteisilla säädöksilä annettavaksi
 Suunnittelulaki, jolla säännellään jonkin suunnittelutehtävän järjestämistä tai aiemmin myös ns. "suunnitelujärjestelmää"
 Säästölaki, jolla pyritään vähentämään valtion menoja
 Tavoitelaki, jolla annetaan lähinnä vain tavoitteita koskevia säännöksi eikä niiden saavuttamiseksi tarkoitettuja keinoja koskevia säännöksiä
 Yleislaki, jolla annetaan jotain toimintaa koskevat yleiset, yleensä melko abstraktit säännökset (esim. julkisuuslaki ja kielilaki)

Lakiteknisen muotonsa perusteella lait voidaan jaotella seuraavasti:Niemivuo 2012, s. 178–179
 Muutoslaki, jolla muutetaan tai kumotaan voimassa oleva laki
 Määräaikainen laki, joka on voimassa vain tietyn ajan
 Uusi laki, jolla säännellään jotain uutta asiaa tai asiaryhmää taikka jollain uudella tavalla jo sääneltyä asiaa kumoamalla aiempi laki
 Väliaikainen laki, joka on säädetty olemaan voimassa vain tietyn ajan, kun sitä säädettäessä ollaan varmoja järjestelmän muuttumisesta tietyn ajan kuluttu

Roomalaisessa oikeudessa lait jaettiin niihin liittyvien sanktioiden perusteella kahteen kategoriaan, lex perfecta (suom. täydellinen laki), joiden rikkominen oli suoraan säädetty rangaistavaksi, ja lex imperfecta (suom. epätäydellinen laki), joiden noudattamatta jättäminen ei ollut suoraan rangaistavaa.Tuori 2007, s. 73

 Lakikokoelmia 
Samassakin maassa saattaa samaan aikaan olla voimassa suuri joukko eri aikoina säädettyjä lakeja. Useita kertoja on kuitenkin katsottu tarpeelliseksi järjestää voimassa olevat lait yhdeksi yhtenäiseksi järjestelmäksi, yleiseksi laiksi, jonka on ollut tarkoitus sisältää kaikki tärkeimmät lain säännökset. Tällaisia lakikokoelmia eli kodifikaatioita ovat eri maissa eri aikoina olleet esimerkiksi seuraavat, järjestettyinä vanhimmista uusimpiin:

 Hammurabin laki, Babylonia
 Kahdentoista taulun lait, Rooman valtakunta
 Corpus iuris civilis, Bysantti
 Maunu Eerikinpojan maanlaki, Ruotsi
 Kuningas Kristofferin maanlaki, Ruotsi
 Vuoden 1734 laki, Ruotsi
 Code Civil (Code Napoléon), Ranska
 Bürgerliches Gesetzbuch, Saksa

 Laintulkinta 

Laintulkinta tarkoittaa lakitekstin merkityksen täsmentämistä, jonka tavoitteena on oikeusnormien sisällön selvittäminen. Lait ovat normiformulaatioita eli kielellisiä ilmaisuja, joilla annetaan informaatiota oikeusjärjestyksen sisällöstä. Laintulkinnan kautta normiformulaatiosta johdetaan yksilöity oikeusnormi. Lakien lisäksi laintulkinta voi kohdistua muihinkin normiformulaatioihin, kuten ennakkotapauksiin ja lakien esitöihin.Mattila (päätoim.) 1999, palstat 239–240

 Lakikieli 
Lakikieli eli säädöskieli tarkoittaa lakiteksteissä ja vastaavissa virallisissa säädösteksteissä noudatettua kielenkäyttötapaa. Lakikieltä on tyypillisesti pidetty hankalasti tajuttavana ja kiemuraisena "kapulakielenä", ja monien säädösten kieli onkin hyvin monimutkaista ja vaikeaselkoista, mutta viime aikoina uusimmat lakitekstit ovat muuttuneet kieliasultaan selkeämmäksi ja helpommin tajuttavaksi.Mattila (päätoim.) 1999, palsta 363–365 Lakikieleen liittyy historiallinen ulottuvuus, sillä se muuttuu jatkuvasti, ja siinä ilmenevät myös esimerkiksi valtasuhteet ja kansainvälistyminen.Niemivuo 2012, s. 171–173

 Eduskuntalaki Suomessa 

Suomessa lailla tarkoitetaan etupäässä eduskunnan säätämää säädöstä eli eduskuntalakia. Käsitteen nykyinen merkitys omaksuttiin vuoden 1919 hallitusmuodossa, jota ennen nimitystä käytettiin lähinnä vuoden 1734 laista ja sen tilalle tulleista säädöksistä, jolloin myös useimpia valtiopäivien myötävaikutuksella syntyneitä säädöksiä kutsuttiin asetuksiksi.Mattila (päätoim.) 1997, palstat 592–593 Lain sijasta käytetään joskus myös termiä kaari.Niemivuo 2012, s. 176

 Lain säätäminen Suomessa 

Lainsäädäntövalta kuuluu Suomessa eduskunnalle. Lait yleensä valmistellaan valtioneuvoston ministeriöissä. Lain hyväksyy eduskunta joko hallituksen esityksestä tai eduskunnan jäsenen aloitteen perusteella. Kun eduskunta on hyväksynyt lain, se toimitetaan tasavallan presidentille vahvistettavaksi tai, mikäli presidentti ei vahvista lakia, palautetaan eduskuntaan uudelleen hyväksyttäväksi, minkä jälkeen se tulee voimaan. Lain, joka on vahvistettu tai tullut voimaan ilman vahvistusta, allekirjoittaa presidentti ja varmentaa asianomainen ministeri, minkä jälkeen se julkaistaan Suomen säädöskokoelmassa.

 Katso myös 
 Lainkohta
 Salainen lainsäädäntö

Lähteet



 Niemivuo, Matti: Miten laki syntyy? Teoksessa Tammilehto, Timo (toim.): Oikeusjärjestys: Osa III. Lapin yliopiston oikeustieteellisiä julkaisuja sarja C 60. Lapin yliopisto, 2012. 


 Viitteet 

Aiheesta muualla

Luokka:Säädökset
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit