Halikko

Halikko on Suomen entinen kunta, joka vuoden 2009 alusta tuli osaksi Salon kaupunkia.

Halikon kunta sijaitsi Varsinais-Suomen maakunnassa ja oli ennen kuntaliitosta osa Länsi-Suomen lääniä, aiemmin Turun ja Porin lääniä. Itsenäinen Halikko sijaitsi hyvien tie- ja rautatieyhteyksien varrella, joiden ansiosta se oli kasvava ja nopeasti teollistuva maatalouspitäjä kuntaliitokseen tultaessa. Halikon ammatissa toimivasta väestöstä noin puolet sai elantonsa palvelualoilta, runsas kolmannes teollisuudesta ja kymmenesosa maataloudesta.

Ennen kuntaliitosta Halikon naapurikunnat olivat Kemiö, Kuusjoki, Marttila, Paimio, Perniö, Salo ja Sauvo. Vuodesta 1967 Halikkoon kuului siitä vuonna 1916 itsenäistynyt Angelniemen kunta.

Nimi
Nimen Halikko uskotaan juontuvan germaanisesta etunimestä Halicho tai Halik. Nimen toinen mahdollinen alkuperä tulee muinaisesta suomalaisesta jumalasta Hallista, jonka sanottiin asuvan korkeilla vuorilla. Halikossa on lukuisia korkeita mäkiä, joten nykyinen nimi on voinut muodostua sanasta Halliko. Nimi on todennäköisesti alueelle muuttaneiden germaanien antama. Ensimmäinen mahdollinen viittaus Halikkoon vuodelta 1313, jolloin mainitaan suomalainen paikka Halki. Ensimmäinen kiistaton viittaus Halikkoon on vuodelta 1330.Halikon historia I, s. 156

Historia
Esihistoria
pienoiskuva|pysty|Halikon aarre on valmistettu ristiretkiaikana arviolta vuosien 1050 - 1150 välillä.
Halikko asutettiin hyvin varhain. Suomusjärven kulttuurin asuinpaikkoja on löydetty muun muassa Märynummelta ja myöhäisempiä löytöjä Hajalasta.Halikon historia I, s. 21, 30 Merenpinnan laskiessa Halikosta tuli rautakaudella tärkeä kauppa- ja kohtaamispaikka. Aikoinaan muun muassa viikingit purjehtivat Halikon silloiselle rannikolle nykyisen Rikalanmäen paikkeille käymään kauppaa. Tämän puolesta puhuvat lukuisat arkeologiset löydöt ja rautakautinen kalmisto Rikalanmäellä.Halikon historia I, s. 64–66

Vielä ristiretkiaikana Rikala oli merkittävä valtakeskittymä Halikonlahden suulla. Rikalasta, joka oli todennäköisesti alun perin hämäläisten kauppapaikka, kehittyi Halikon ensimmäinen pitäjä, josta   Halikko lähti vähitellen kehittymään.Halikon historia I, s. 117–127 Kristinusko vakiintui pakanallisten hämäläisten kauppa-alueella hitaasti, ja niinpä alueen kirkollinen hallinto keskittyi naapuripitäjään Uskelaan. Perimätiedon mukaan toinen ristiretki Suomeen olisi tehty Halikon Rikalan kautta, jossa Birger-jaarli nousi maihin.

Ruotsin vallan aika
Halikko irtautui Uskelasta todennäköisesti jo 1200-luvun lopulla, ja ensimmäisen kerran Halikon kirkkopitäjä mainitaan asiakirjoissa vuonna 1313. Halikkoon perustettiin 1300-luvulla myös kartanoita, joista ensimmäinen oli Joensuun kartano. Sitä seurasivat Vuorentaan ja Wiurilan kartanot. Ruotsin kuningas läänitti maitaan aatelisille, ja kartanot omistivat valtavia alueita Varsinais-Suomen rannikolta, suurimpana Joensuun kartano. Alueen merkittävin aatelissuku oli Horn af Åminne, jota seurasi myöhemmin 1700-luvun lopussa Armfelt-suku. Halikon merkityksestä kertoo se, että se muodosti oman kihlakunnan.

Uudisasutus alkoi levitä Halikossa, kuten muuallakin Suomea, 1300–1500-luvuilla. Vanhimmat asutukset sijaitsivat Halikonjoen ja Purilanjoen ympäristössä. Ruotsalaisasutusta tuli verokirjojen mukaan 1300-luvulla, jolloin perustettiin uusia ruotsalaisen vero-oikeuden kyliä Länsi- ja Pohjois-Halikkoon. Suomalainen uudisasutus levisi uusille alueille Pohjois-, Länsi- ja Etelä-Halikkoon vanhoista kylistä sekä Sauvosta ja Paimiosta.Halikon historia I s. 176–180

Isovihan aikana halikkolaiset eivät kärsineet suuresti. Edes kirkonkelloja ei varastettu, vaikka niiden vieminen oli yleistä. Pienimuotoisen ryöstelyn ja vahingonteon lisäksi venäläisten aiheuttamista vahingoista suurimmiksi jäivät Häntälän nimismiestalon ryöstö, siellä olleen vankilan hävittäminen ja muutamien ihmisten pakkosiirto Venäjälle. Isovihan merkittävin muutos kuntalaisten arkielämään oli papiston pakeneminen Ruotsiin, jonka takia koko kunta jäi ilman kirkon toimituksia neljäksi kuukaudeksi, kunnes Halikkoon saatiin sijaispappi Urjalasta.

 Halikon kunta
1800-luvun puolivälissä alkoi paikallishallinnon kokonaisvaltainen uudistus, sillä kirkolliset ja maalliset asiat haluttiin erottaa toisistaan. Vuonna 1865 annettiin Keisarillisen Majesteetin Armollinen Asetus kunnallishallituksesta maalla. Näin alkoi Halikossa 143 vuotta kestänyt oman kunnallishallinnon aika. Halikossa uudistus toteutettiin nopeasti ilman laajoja erimielisyyksiä, ensimmäisten joukossa Suomessa. Ensimmäinen luottamushenkilöiden vaali oli 30. joulukuuta 1866. Kuntakokouksen esimieheksi valittiin Wiurilan kreivi August Armfelt.

Suomen sisällissodassa Halikko ei kärsinyt vahinkoa, vaikka Vartsala oli voimakasta punakaartien aluetta. Kunta siirtyi rauhanomaisesti punaisten haltuun, kun kartanonomistajat pakenivat kunnasta. Ainoita veritekoja olivat Joensuun kartanon tilanhoitajan August Canthin murha Vaskiolla ja Perniön meijerin juustomestarin Oskari Kankareen murha Asemanseudulla. Valkoisten lähestyessä Halikkoa punaiset pakenivat Uskelan kautta itään. Vetäytyessään he räjäyttivät Halikon rautatiesillan. Sodan jälkeen Märynummella teloitettiin 50 ihmistä, joukossa myös ulkopaikkakuntalaisia.

Halikon kirkonkylästä ei muodostunut omaa kyläänsä, ja se oli vielä ennen toista maailmansotaa pieni, vain muutaman talon kulmakunta. Kirkko sijaitsi Joensuun maiden ympäristössä, eikä sen ympärille siksi muodostunut suurta asutuskeskittymää, ja kylät muodostuivat hieman kauemmas. Kirkonkylässä oli vain kunnantalo ja pari kauppaa. Muut palvelut kuntalaiset saivat läheisestä Salon kauppalasta tai kunnan silloisesta suurimmasta kylästä Hajalasta. Toisen maailmansodan jälkeen Joensuun maille kirkon läheisyyteen rakennettiin paljon taloja Karjalan evakoille, ja niistä kehittyi myöhemmin Halikon nykyinen keskusta, joka kasvoi nopeasti kiinni lähikyliin. Kirkonkylää on jatkuvasti rakennettu 1950-luvusta lähtien, ja keskustassa on enää vähän rintamamiestaloja jäljellä.Halikon historia II, s. 367

1900-luvulla Halikon rajoissa tapahtui suuria muutoksia: vuonna 1916 entinen Angelniemen kappeliseurakunta erotettiin omaksi kunnakseen. Vaskiolla oli vireillä omaksi kunnaksi irtaantuminen, ja Vaskion seurakunta perustettiin hetkellisesti 1929. Valtioneuvosto vastusti kuitenkin irtautumista, ja Vaskio pysyi osana Halikkoa. Vuonna 1932 Halikko joutui luovuttamaan maa-alueita Salon kauppalalle, ja vuonna 1967 Angelniemen kunta liitettiin takaisin Halikkoon.

Osana Saloa
Halikon kunta lakkautettiin ja yhdistettiin yhdeksän muun kunnan kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Tällöin siihenastinen Salon kaupunki, Halikon kunta, Kuusjoen kunta, Perttelin kunta, Muurlan kunta, Perniön kunta, Särkisalon kunta, Kiskon kunta, Kiikalan kunta ja Suomusjärven kunta lakkautettiin ja tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöön nimen Salo ja nimityksen kaupunki.

Likimain entisen Halikon kunnan alueelle muodostettiin Salon kaupunginhallituksen alaisuudessa toiminut Turuntien aluetoimikunta. Salo lakkautti aluetoimikunnat vuonna 2012.

Maantiede
Halikon pinta-ala ennen kuntaliitosta oli noin 381 neliökilometriä, josta vettä oli noin 25 neliökilometriä. Halikon ainoa järvi oli Hajalassa sijaitseva Kankareenjärvi, joka on alaltaan 11 hehtaaria. Halikkoon kuuluu yhteensä yhdeksän saarta, joista neljä kuului Angelniemeen. Angelniemen kuntaliitoksen jälkeen Halikkoon kuului myös Kemiön saaren pohjoisosa. Lännessä kuntaa rajasi Paimio, pohjoisessa Marttila, idässä Kuusjoki ja Salo, etelässä Kemiö ja lounaassa Sauvo. Kunnalla oli myös yhteistä vesirajaa Perniön kanssa.

Halikko sijaitsee Halikonlahden suulla, joka on ancylus- ja litorinakausina syntyneiden laaksosavikkojen aluetta. Savikot soveltuvat hyvin maanviljelykseen. Laajat peltomaisemat ympäröivät korkeita metsien peittämiä mäkiä ja harjuja, joista monet ovat olleet linnavuoria. Kallioperä Halikossa on pääasiassa graniittia.Halikon historia I, s. 16 Vaihtelua luontoon tuovat paikoittaiset lehdot ja jokivarsien perinnebiotoopit. Varsinais-Suomelle tyypillisesti kunnan alueella joet ja purot virtaavat syvissä laaksomaisissa uomissaan. Pitkään asutus keskittyi pääasiallisesti mäille, mutta sittemmin myös vanhalle peltoalalle on rakennettu.

Merkittäviä asutuskeskuksia ovat Halikon kirkonkylä, Asemanseutu, Märynummi, Vaskio, Hajala ja Kokkila, joihin kunnallispalvelut ovat rajoittuneet. Halikon korkein kohta on kunnan itäosassa oleva 121,5 metriä korkea Kivikujannummi.

Halikonjokilaakso kuuluu valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. Halikossa on myös valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristöjä, joihin lasketaan Angelniemen ja Halikon kirkonseudut, Joensuun, Vuorentaan ja Viurilan kartanot ja kuninkaantie.

Vaskio
Halikon pohjoisosa, Vaskio, on maantieteellisesti erillinen alue. Tiheät metsät ja laajat suoalueet erottavat Vaskion yhdessä Märynummen harjun kanssa muusta Halikosta. Maaperä on muusta kunnasta poiketen pääasiassa moreenia, ja Vaskion alueella metsät ovat enimmäkseen vain havumetsiä ja istutettuja lehtimetsäkkeitä. Muualla Halikossa kasvaa sekametsää. Vaskio muistuttaakin maantieteellisesti naapurikunta Marttilaa enemmän kuin Halikkoa. Alue on laakeaa tasaista peltomaata, jota rikkovat joet ja niistä haarautuvat lukuisat purot, jotka virtaavat syvissä uomissa. Kasvillisuus näissä uomissa ja notkoissa on monipuolista, mutta monin paikoin niiden perinnebiotoopit ovat häviämässä laidunnuksen vähentymisestä johtuvan umpeenkasvamisen vuoksi.

Vaskion länsireunaa Paimion rajalla sanotaan Kumioksi. Alue on maantieteellisesti samankaltaista kuin muukin Vaskio. Kumion läpi virtaa Vaskionjokeen laskeva vähävesinen puro, Kumionoja, joka saa alkunsa Paimiossa. Kumionojasta haarautuu useita muita puroja, joista suurin on Tapiolanoja. Kumionmaan asutuskeskittymät ovat Sahan kylään kuuluva Kumio, Noukkilaan kuuluva Tapiola ja Kytöön kuuluva Mustasuo. Koko alue on kuitenkin haja-asutusaluetta.

Vaskion asutus myötäilee alueen jokia ja puroja. Alueen keskus sijaitsee Kuusjoen ja Vaskionjoen yhtymäkohdan pohjoispuolella.

Meri-Halikko
Meri-Halikolla tarkoitetaan Etelä-Halikkoa. Siihen kuului entisen Angelniemen kunnan alue ja Vartsalan ympäristö. Halikosta tuli osittain saaristokunta, kun Angelniemi liitettiin 1967 siihen takaisin. Samalla siihen liitettiin pienen mannerosan lisäksi Kemiön saaren pohjoispääty ja neljä saarta. Angelniemen alueella on paljon kallioisia ja jyrkkäreunaisia mäkiä, eikä se ole siksi niin tehokkaasti viljeltyä kuin muu Halikko. Sen sijaan mäkien loivilla rinteillä kasvatetaan paljon omenaa, etenkin Kemiön puolella. Etelään päin, lähemmäs Kemiönsaaren kuntaa, mentäessä viljelyala alkaa jälleen kasvaa.

Kaikki Halikon yhdeksän saarta ovat kallioisia. Saaret ovat kesämökkikäytössä, mutta kolmella suurimmalla – Vartsalansaarella, Luotsisaarella ja Angelansaarella – on myös vakituista asutusta ja Vartsalassa jopa maanviljelyä. Angelansaareen on siltayhteys Kemiön saaren kautta, ja Vartsalansaareen on epäsäännöllinen lauttayhteys.

Angelniemen alueella ovat palvelut vähentyneet, ja etenkin Kemiönsaaren puoleiset osat ovat siirtyneet pääasiassa mökkeilykäyttöön. Alueen keskus on vanha Angelniemen kunnan keskusta Kokkila.

Vesistöjä
Halikkoa halkoo Viurilanlahteen laskeva Halikonjoki, joka alkaa Vaskiolla Vaskionjoen ja Kuusjoen yhdistyessä. Halikonjoki virtaa lohkovajoamassa, jonka vuoksi syvä Halikonjoenlaakso on alueella ainutlaatuinen. Halikonjoki oli muinoin merkittävä purjehdusväylä, mutta maankohoamisen vuoksi sekä joki että lahti ovat liian matalia laivoille.Halikon kulttuuriympäristö ja arvot

Halikonlahti on hyvin rikkonainen vesialue. Lahdelle ovat tyypillisiä kapeat, saarten ja mantereen väliset salmet, minkä vuoksi lahden vesi vaihtuu verkkaisesti ja on rehevöitynyttä. Kemiön saaren molemmin puolen on vain kapeat salmet, jotka yhdistävät Halikonlahden Suomenlahteen. Lahden pohjoisosassa oleva Viurilanlahti on Halikon- ja Uskelanjokien yhteistä suistoaluetta ja tärkeä vesilintujen pesimäpaikka.

Kankareenjärvi sijaitsee syrjässä Hajalan lähistöllä. Järven pohjoispuoli on soinen, ja siitä on hankala erottaa järven ja suon rajaa. Eteläpuolelta järven ranta on mäntymetsäistä. Järven rannalla on kesämökkejä ja yleinen uimaranta. Vettä järveen tulee lukuisista soisista puroista ja ojista. Järven lasku-uoma on verkkaisesti virtaileva Purilanjoki, joka laskee Halikonlahteen Vartsalassa.

Halikossa on lukuisia pieniksi puroiksi kutistuneita jokia, joista Salaisissa alkunsa saava Salitunoja yltyy vielä ajoittain vuolaaksi. Salitunoja yhdistyy Meriniityssä Salonjokeen.

Kylät
Halikko jaettiin isossajaossa 111 kylään, joista 21 sijaitsi Angelniemessä. Kyläjaossa on tehty myöhemmin pieniä muutoksia. Isonjaon aikaan Halikko on ollut varsin erinäköinen kuin nykyään. Suurimpia asutuskeskittymiä olivat tuolloin suuret maatilat tai niin sanotut kylätontit, muutaman maatilan yhteiset alueet sarkapeltojen keskellä. Kyläjako muodostettiinkin näiden vanhojen kylien sekä niiden maiden ja jakokuntien perusteella. Tämän vuoksi monen kylän alue on repaleisena eri puolin Halikkoa. Monet historialliset kylät, kuten Salontaka, Kyneppälahti tai Jokisato olivat siirtyneet näille tiloille tai autioituneet, minkä takia niille ei jaettu kyläalueita. Näitä niin sanottuja autiopyölejä tunnettiin 16.Halikon historia I, s. 180

Isojaon myötä monin paikoin perinteinen kylärakenne rikkoutui talonpoikien siirrettyä tilansa yhteiseltä kylätontilta omien peltojensa keskelle. Selvää kylärajausta rikkoivat entisestään uusjaot ja teollistuminen, joiden myötä valtiolliset ja kunnalliset rakennustyöt ja kaavoitukset kasvattivat alueita yhteen samalla kun jotkut kylät jäivät muutaman harvan talon syrjäaluiksi. Kuntalaiset tuntevatkin nykyään asuinalueensa pikemminkin taajaman kuin kylänsä mukaan.

Halikon kyliä ovat

 Ahtiala
 Ali-Häävälä
 Ammakko
 Antola
 Breidilä
 Hajala
 Hevonpää
 Hirvikallio
 Hulvela
 Hyyperä
 Häntälä
 Ikelä
 Immala
 Jaakola
 Joensuu (Åminne)
 Juva
 Kalkkila
 Kaninkola
 Kannisto
 Kankari
 Karvala
 Kavantola
 Ketola
 Kierla
 Kihinen
 Kinnarpyöli (Skinnarböle)
 Kirjola
 Konkola
 Kultola
 Korvenpää
 Kuttila
 Kuumala
 Kytö
 Kärävuori
 Laiterla
 Laitola
 Latala
 Lempilä
 Lokkila
 Meisala
 Melkola
 Metsäkonkola
 Montola
 Mustamäki
 Mustisi
 Märy
 Mätikkö
 Nikkilä
 Naapala
 Noukkila
 Nummi
 Nurkkilanböle
 Pailinna
 Paimoinen
 Pajula
 Pappila
 Perälä
 Pihkavuori
 Piintilä
 Pitkäoja
 Puotila
 Putola
 Riikola
 Rikala
 Ruotsala
 Ruska
 Ruuhikoski
 Saarimäki
 Saha
 Sauvonkylä
 Seppälä
 Suppala
 Talola
 Tavola
 Toijala
 Toivila
 Tunila
 Turila
 Vartsala
 Vaskion Lempilä
 Viala
 Viikerlä
 Villikkala
 Viurila
 Voitilanpyöli
 Vuorentaka
 Vässilä
 Yli-Häävälä
 Yttelä
 Yöntilä

Angelniemen kylät ovat

Ahtmaa (Kaxunge), Angela, Asila, Esselpää, Isokylä, Kanamäki, Karviainen, Kokkila, Marttila, Meri-Seppälä, Myllyperä, Paatelmaa (Båtsholm), Peksala, Päärnäspää, Pöylä (Böylä), Sapalahti (Kallmusnäs), Tammenpää, Topjoki, Torkkila, Tuiskula, Valttila

 Liikunta ja vapaa-aika
Halikossa järjestettävä Halikko-viesti on Suomen toiseksi suurin viestisuunnistuskilpailu. Salon Seudun avantouimarit järjestää Halikossa vuosittain Kokkilan kisat -avantouintikilpailut. Kokkilassa järjestetään myös vuosittain kirkkovenekilpailut Halikko-soutu.

Halikossa on lukuisia ulkoliikuntapaikkoja. Suurin urheilukenttä ja jalkapallon tekonurmikenttä sijaitsevat Asemanseudulla. Kirkonkylällä on koulukeskuksen yhteydessä lähiliikuntapaikka, yleisurheilukenttä ja pienempiä eri pallolajien kenttiä. Useita nurmikenttiä, koripallo-, rantalenttopallo- ja tenniskenttiä on eri puolilla entisen kunnan aluetta, joista osaan jäädytetään talvisin luistelukenttiä. Mustamäessä ja Märynummella on valaistut pururadat, joihin talvisin tehdään hiihtoladut. 

Kirkonkylällä koulukeskuksen yhteydessä on Halikon liikuntahalli kuntosaleineen. Koulujen yhteydessä on varattavia liikuntasaleja. 

Wiurilan kartanon läheisyydessä on ratsastustallit ja Wiurilan golfkenttä. Kirkonkylällä, Märynummella ja Hajalassa on frisbeegolfradat. Vartsalassa on kyläyhdistyksen futisgolfrata. 

Halikossa on kolme uimapaikkaa: Kokkilassa merenrannalla, Märynummen uimakuopilla ja Hajalan Myllytyryssä. Kokkilan toiminta jatkuu talvella avantouintina. Luonto on lähellä ja Halikon alueella on useita retkeilyreittejä, luontopolkuja ja laavupaikkoja. Näistä huomattavin on Vaisakon suojelualueella.

Halikossa on vuosien mittaan ollut lukuisia eri lajin urheiluseuroja, mutta tällä hetkellä elinvoimaisina kunnan nimeä kantavat ampumajuoksu- ja lentopalloseura Halikon Hakoniskat, sulkapalloseura Halikon Sulkis, suunnistusseura Angelniemen Ankkuri ja jalkapalloseura FC Halikko.

Kesäisin Rikalanmäellä ja Vaskiolla toimivat kesäteatterit. Kotiseutuyhdistys Rikala-seura ylläpitää halikkolaista kotiseututoimintaa. Halikossa järjestetään syksyisin Kurpitsaviikot, joka tuo pitäjään yli 100 000 kävijää.

Halikon kansalaisopisto lopetti toimintansa kuntaliitoksen myötä, mutta Salon kansalaisopisto järjestää kursseja Halikon alueella.

 Palvelut 
Koulutus
Halikon alueen alakoulut on sijoitettu merkittävimpiin taajamiin.

 Armfeltin koulu ja Halikon lukio kirkonkylällä
 Hajalan koulu
 Mustamäen koulu
 Märynummen koulu
 Vaskion koulu

Koulutus Halikon alueella oli pitkään seurakunnan järjestämän kiertokoulun varassa. Vuonna 1870 Halikko oli jaettu kymmeneen kiertokoulupiiriin, joissa opettaja oli läsnä neljä viikkoa kerrallaan. Lisäksi Angelniemen kappeliseurakunnan alueella oli neljä kiertokoulupiiriä. Kiertokoulu loppui Angelniemellä vuonna 1922 ja Halikossa 1924.Halikon historia II, s. 155–161

Ensimmäiset kunnalliset kansakoulut Halikossa olivat Prestkullan tyttökoulu ja Kihisten poikakoulu, jotka perustettiin vuonna 1871. Angelniemelle perustettiin Kokkilan koulu 1884 ja saaren puolelle syntyi yksityinen Sapalahden kansakoulu samana vuonna. Uudet kansakoulut valmistuivat Kuttilaan 1895, Ruskaan 1897 ja Paavolaan 1900. Piirijakoasetuksen aikaan 20 % kunnan lapsista kävi koulua. Asetuksen myötä kunta jaettiin koulupiireihin, mitä varten piti perustaa lisää kouluja. Vuoteen 1910 mennessä Halikkoon ja Angelniemelle oli perustettu Torkkilan, Peksalan, Nummen, Saarimäen ja Kumion koulut, Prestkullan korvannut Pajulan koulu, sekä väliaikainen koulu Vartsalaan.Halikon historia II, s. 161–174

Angelniemen koulut jäivät uuden Angelniemen kunnan alueelle 1916 ja Pajulan koulu alueluovutuksessa Salon kauppalan alueelle 1932. Kunta perusti vielä koulut Vartsalaan 1921, Vaskion Mäelle 1922, Sampaalle 1924, Heinäsuolle 1929, Salaisiin 1933 ja Mustamäelle 1951.Halikon historia II, s. 391–396 Halikossa ei saatu sopua keskikoulun perustamisesta, niinpä vuonna 1963 kirkonkylällä aloitti yksityinen Halikon yhteiskoulu. Koulusta tuli kunnallinen keskikoulu vuonna 1968. Halikon lukio perustettiin 1973.Halikon historia II, s. 399–400

Oppilasmäärän väheneminen ja peruskoulu-uudistus muovasivat Halikon koulukenttää 1970-luvulla. Ruskan, Paavolan, Heinäsuon, Sampaan, Salaisten ja Kumion koulut lakkautettiin. Keskikoulusta tuli Halikon yläaste ja Kihisten alakoulu siirrettiin sen viereen. Samalla koulun nimeksi tuli Kärävuoren koulu.Halikon historia II, s. 402–403 Kärävuoren koulusta tuli myöhemmin Marian koulu ja Halikon yläasteesta Armfeltin koulu.

Vuonna 1994 Vartsalan ja Angelniemen koulut yhdistettiin Meri-Halikon kouluksi ja 2008 Kuttilan ja Mäen koulut Vaskion kouluksi. Marian koulu ja Armfeltin koulu yhdistyivät yhtenäiskouluksi vuonna 2016. Meri-Halikon koulu lakkautettiin vuonna 2023.

Salon kotiteollisuuskoulu muutti Halikkoon 1987 ja otti nimekseen Halikon käsi- ja taideteollisuusoppilaitos. Koulu yhdistettiin Salon seudun ammattiopistoon vuonna 2006 ja siirrettiin sen tiloihin. Halikon lukio muutti vuonna 2008 koulun entiseen rakennukseen.

Angelniemellä toimi Peksalan ruotsinkielinen maanviljelyskoulu vuosina 1894–1924.Halikon historia II, s. 175 Halikossa toimi ruotsinkielinen alakoulu Halikko svenska skola vuosina 1998–2009 ensin Märynummen, sitten Mustamäen koulun yhteydessä. Vuonna 2009 koulu muutti Salon keskustaan vaihtoi nimeä.

Terveydenhuolto
Terveydenhuolto rajoittuu Halikossa Halikon terveysasemaan, joka on Varsinais-Suomen hyvinvointialueen sote-piste. Terveysaseman tiloissa on myös neuvola ja hammaslääkäri. Salon keskustaajamassa sijaitsee kaupungin pääterveysasema, jossa on vuodeosasto ja kattavammat terveyspalvelut.

Märynummella toimi vuosina 1926–2024 Halikon psykiatrinen sairaala, joka palveli Salon seudun psykiatrisia potilaita. Sairaalan toiminta siirrettiin Turun yliopistollinen keskussairaalan psykiatrian osastolle ja sairaalan tiloissa toimii enää lastenpsykiatrian työryhmä.

Liikenne
Halikon läpi kulkee valtatie 1, johon on moottoritieliittymät Hajalassa ja Tavolassa. Keskustassa on tunnin välein kulkevan Helsinki–Turku-pikavuoron linja-autopysäkki. Salon kaupungin paikallisliikenne eli Paikku kulkee päiväsaikaan säännöllisesti Halikon keskustaan, asemanseudulle, Märynummelle, Vaskiolle, Hajalaan, Kokkilaan ja Vartsalaan.

Rantarata kulkee Halikon läpi, mutta lähin rautatieasema on Salossa. Halikossa on kolme rautatietunnelia: Halikon vanha rautatietunneli, Halikon uusi rautatietunneli ja Pepallonmäen tunneli.Resiina-lehti

Nähtävyydet
Halikossa on useita historiallisia nähtävyyksiä: Rikalan rautakautinen kalmisto, keskiaikainen Halikon kirkko sekä monet kartanot, kuten Joensuun kartano, Wiurilan kartano, Vuorentaan kartano ja Tammenpään kartano. Muita vanhoja rakennuksia ovat Halikon museo, joka oli alun perin nälkävuosien viljavarasto, Halikonjoen ylittävä Halikon museosilta, entinen kunnantalo Franssintalo, Halikon pappilat ja Angelniemen kirkko. Historiallinen Kuninkaantie kulkee Halikon läpi, ja sen varrella Hajalassa sijaitsee 1700-luvulta peräisin oleva Trömperin kestikievari. Wiurilan kartanon läheisyydessä sijaitsee vanha tuulimylly ja Kreivinmäen ulkoilmamuseo.

Halikon luonto on itsessään nähtävyys: ainutlaatuinen Halikonjokilaakso, suojeltu Vaisakon lehto ja Somerojan uhrilähde ovat suosittuja patikointireittejä paikallistenkin keskuudessa. Halikonlahti tuo etenkin kesällä matkailijoita ja mökkeilijöitä. Halikon peltomaisemat ja jyrkkäreunaiset kalliomäet ovat tyypillistä varsinaissuomalaista kulttuurimaisemaa.

Uudempia rakennelmia ovat 1900-luvun alussa rakennettu Vaskion kirkko ja erikoisesti linnan näköiseksi rakennettu Halikon vesitorni, joka näkyy Kärävuoren päältä kauas.

Hallinto
Kunnanjohtajat
Arvi Naukkarinen 1962–1986
Martti Ilmonen 1986–1993
Simo Paassilta 1993–2008

Kunnanvaltuusto
Halikon kunnanvaltuustossa oli 35 paikkaa, joista viimeinen valtuusto jakautui seuraavasti:

 Keskusta 10 paikkaa
 SDP 9 paikkaa
 Kokoomus 9 paikkaa
 Halikon Puolesta valtuustoryhmä 3 paikkaa
 Vihreät 2 paikkaa
 SKL 1 paikka
 Vasemmistoliitto 1 paikka

paikkajako ja äänestysaktiivisuus kunnallisvaaleissa vaalit paikat äänestys-aktiivisuusKesk.SDPKok.SKDLVas.SKLKDVihr.ProHalikkoMuut197698630 – –1a 79,9 %198099720 – –081,0 %1984119721 – –5b 79,3 %1988910811 – –1a, 5b 76,7 %19929106113 –5b 75,3 %199698811251c66,2 %200098101115060,9 %200410991123061,0 %a Liberaalinen kansanpuolueb Suomen Maaseudun Puoluec Vapaan Suomen LiittoLähteet: Tilastokeskus

Lautakunnat
Halikon kunnalla oli viisi lautakuntaa.

Sivistyslautakunta
Sosiaalilautakunta
Tarkastuslautakunta
Tekninen lautakunta
Ympäristö- ja rakennuslautakunta

Ystävyyskunnat
Halikolla oli viisi ystävyyskuntaa.

20px Kramfors, Ruotsi
20px Levanger, Norja
20px Varde, Tanska
20px Emmaste, Viro
20px Gárdony, Unkari

Talous
Halikossa oli vuonna 2003 tarjolla 2 722 työpaikkaa. Työttömyysaste oli kunnassa vuonna 2006 6,7 prosenttia. Vähäinen paikkojen määrä suhteutettuna asukaslukuun selittyy sillä, että valtaosa kunnan asukkaista kävi töissä naapurikunnissa, pääasiassa Salossa. Ennen kuntaliitosta oli kunnantalous ollut alijäämäinen jo useita vuosia peräkkäin, mitä kunta perusteli pääasiassa suurilla investoinneilla. Halikko yhdistyi kahdeksan muun kunnan kanssa uudeksi Salon kaupungiksi vuonna 2009, vaikka kunta ilmoitti talouden kohentuneen ja olevan tasapainossa. Kuntaliitoksen aikoihin Halikon työssäkäyvästä väestöstä noin puolet sai elantonsa palvelualoilta, runsas kolmannes teollisuudesta ja kymmenesosa maataloudesta. Halikon veroprosentti oli valtakunnan keskitasoa 18,5 prosenttia.

Hyvien liikenneyhteyksien ansiosta Halikko ei joutunut kehittämään omia teollisuusalueita. E18-moottoritie ja Salon läheisyys mahdollistivat kuntalaisten työskentelyn muilla paikkakunnilla. Halikon teollisuus keskittyy 110-tien varrelle Hirvikallioon niin sanotulle Riikin teollisuusalueelle ja Iilikenmäen reunalle. Teollisuusalueen suurin työllistäjä on HalikkoWorks (ent. Rautaruukin tehdas). Salon kaupunki kaavoitti Halikon moottoritieliittymän viereen Halikonrinteen pienteollisuus- ja yritysalueen vuonna 2022.

Kulttuuri
Halikon nimikkolajit ovat vimpa, neitoperhonen, ukonsieni, pähkinähakki, rusakko ja vaakunassakin kuvattu tammi. Halikkolainen perinneruoka on "uunsallatti" eli sianliha-perunaviipalelaatikko, jossa voidaan käyttää myös silakkaa. Se äänestettiin 1980-luvulla Halikon pitäjäruoaksi.Kolmonen, Jaakko 1988. Kotomaamme ruoka-aitta: Suomen, Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat, s. 18. Helsinki: Patakolmonen Ky. Halikon oma murre on katoamassa. Se kuuluu lounaismurteisiin.

Kansanrunosta Elinan surma on versio joka sijoittuu Halikon seudulle. Paikallisen version mukaan Klaus Lydekenpoika Djäkn poltti vaimonsa ja lapsensa. Hänen tyttärensä Cecilia oli naimisissa Henrik Olavinpoika Hornin kanssa, ja isänsä syntien sovitukseksi Cecilia sai Henrikin rakentamaan Halikon, Perttelin ja Salon kirkot. Myöhemmin tarina on saanut toisen version, jossa Uskelan Kärkän tilan herra "Huurni", joka joutui syntiensä vuoksi rakentamaan nämä kolme kirkkoa ja konttaamaan niiden välin. Tarinan mukaan hän kuitenkin menehtyi matkalla.Kallio 1930, s. 40–44

Halikkolaisessa kansanperinteessä tunnetaan tarina Vellon kartanosta, joka sijaitsi Kumiossa. Vellon kartanonherra oli rikas, ja eräänä päivänä hän ylpeyksissään heitti sormuksen Halikon sillalta jokeen todeten, että yhtä todennäköisesti sormus enää löytyy kuin hän menettäisiä omaisuutensa. Pian kalastaja onki hauen, jonka sisällä sormus oli, eikä mennyt kauan kun kartano paloi ja isäntä köyhtyi. Vellon kartanon olemassaolosta ei ole todisteita.Kallio 1930, s. 314

Halikosta on olemassa sanonta: "Halikon kautta Ruotsiin", jonka arvellaan perustuvan talonpoikaispurjehdukseen, joka suuntautui Halikonlahdelta Tukholmaan jo keskiajalla. Lisäksi lahden rannoilla sijainneilla kartanoilla ja rälssitiloilla oli omia laivoja ja verovapaus Tukholman satamassa. Isoviha katkaisi purjehduksen ja 1800-luvun kehitys päätti sen kokonaan.Kallio 1930, s. 318–327 Toinen paikallinen sanonta kuuluu: "Myöhäss on niinku Ankelniemen posti". Sanonta viittaa pitäjän postijärjestelyihin. Alueen posteljoonilla oli nimittäin tapana aloittaa päivä jakamalla eilisen posti.

Tunnettuja halikkolaisia

Kalle Aalto, kansanedustaja
Matti Aho, jääkiekkoilija
Anita Aittala, pika- ja keskimatkojen juoksija
Gustaf Mauritz Armfelt, diplomaatti
Samuel Gustaf Bergh, runoilija
Kauko Breilin, yritysjohtaja ja teollisuusneuvos  
Johan Fredrik Carpelan, Oulun läänin maaherra
Matti Eloranta, vuorineuvos
Pertti Hemmilä, kansanedustaja
Arvid Horn, Ruotsin kansliapresidentti 1720–1738
Arvo Järvinen, kauppaneuvos
Timo Järvilahti, kansanedustaja
Henrik Klaunpoika Horn, Liivinmaan käskynhaltija
Onni Koski, valtiovarainministeri
Saija-Reetta Kotirinta, näyttelijä ja laulaja

H. Olavi Laakso, yritysjohtaja, teollisuusneuvos, Kirjolan päätilan omistaja
Nikolai Lehto, kuvataiteilija
David Lund, Porvoon piispa
Juha Majanen, valtiosihteeri
Mauri Myllymäki, urheiluselostaja
Kaarlo Vilho Piintilä, kunnallisneuvos, moninkertainen valtiopäivämies
Gustaf Renvall, pappi ja kielentutkija
Urpo Rinne (1911–2000), maanviljelysneuvos, Salon Sokeritehtaan toimitusjohtaja
Abraham Thauvonius, Viipurin piispa
Adrian Thomander, arkkitehti
Björn Wahlroos, yritysjohtaja, Joensuun kartanon omistaja

 Lähteet 



  1. osa, 2. osa


 Viitteet 

 Aiheesta muualla 

Kuvia Halikosta


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:41.1 Suomi