Suomen Kansan Demokraattinen Liitto

Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (lyh. SKDL; jäsen kansandemokraatti, lyh kd.) oli suomalainen vasemmistolainen yhteistyöpuolue, joka osallistui useisiin hallituksiin ja oli kahdesti (1946–1948 ja 1958–1962) eduskunnan suurin puolue sekä kerran (1958) eduskuntavaaleissa korkeimman kannatuksen saanut puolue. SKDL lopetti poliittisen toimintansa keväällä 1990, kun sen seuraajaksi perustettiin Vasemmistoliitto.

SKDL perustettiin jatkosodan jälkeen 1944 kommunistien, sosialistien ja muiden ”demokraattisten voimien” liitoksi. Sosialismi lisättiin puolueohjelmaan vasta vuonna 1967.Kalevi Haikara: Isänmaan vasen laita (Otava 1975), s. 22–23, 260–261. Käytännössä liitossa toimiminen edellytti Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) johtavan aseman tunnustamista, sillä SKP:llä oli SKDL:ssä aina hallitseva asema. Perustamisessa näkyvästi mukana olleet, Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) vasemmalta laidalta eronneet, sosialistit jäivät SKDL:ssä vähemmistöksi, vaikka esimerkiksi liiton puheenjohtajat olivat sosialisteja.

SKDL:ään kuului sekä henkilö- että yhteisöjäseniä. Yhteisöjäseniä olivat SKP:n lisäksi Akateeminen Sosialistiseura/Sosialistinen opiskelijaliitto (1944–1965/1965–1990), Suomen Naisten Demokraattinen Liitto (1944–1990), Sosialistinen Yhtenäisyyspuolue (1946–1955), Suomen Toverikuntien Liitto (1946–1952) ja Suomen Demokraattinen Nuorisoliitto (1967–1990).

SKDL osallistui hallituksiin Paasikivi II, Paasikivi III, Pekkala, Paasio I, Koivisto I, Karjalainen II, Miettunen II, Sorsa II, Koivisto II ja Sorsa III, eli oli hallituspuolueena vuosina 1944–1948, 1966–1970, 1970–1971, 1975–1976 ja 1977–1982.

 Ideologia 

SKDL perustettiin sosialististen ja kommunististen ryhmien yhteistyöjärjestöksi. SKDL:n tavoitteena oli sosialistinen yhteiskunta, "jossa ihmiset vapautetaan riistosta, sorrosta ja nöyryytyksestä". Sosialismiin siirtymisen tuli tapahtua rauhanomaisesti ja kansan enemmistön tuella. SKDL:n yhteiskunnallisessa muutoskäsityksessä keskeistä olivat talouselämän demokratisoiminen ja yhteiskunnallisen valvonnan lisääminen talouspolitiikassa. SKDL:n ohjelmaa on arvioitu sosialistiseksi.Rantala  1982, s. 66–67

SKDL:n suhde sosialismiin oli ongelmallinen. Sosialistit olisivat halunneet maininnan sosialismista puolueen ohjelmiin, mutta SKP karsasti ”kilpailevaa” versiota sosialismista, jonka oikeaoppista tulkintaa se yksin koki edustavansa. Toiseksi kommunistit elättelivät toivoa muidenkin kuin sosialismin kannattajien mukaantulosta. Ennen vuoden 1967 liittokokousta sanaa sosialismi ei mainittu SKDL:n ohjelmissa. Tällöin se otettiin ohjelmaan puheenjohtajaksi valitun Ele Aleniuksen johdolla. SKDL:n johdossa Alenius ajoi sosialismia, joka erosi luonteeltaan ja menettelytavoiltaan kommunistien mallista. Aleniuslaiset ja enemmistökommunistit tulivat kuitenkin käytännössä hyvin toimeen keskenään, vaikka myönsivät erilaiset aatteelliset lähtökohtansa. Molempien sosialismi korosti suomalaisen sosialismin omia kehityslinjoja suhteessa itäeurooppalaiseen reaalisosialismiin.

Vuoden 1980 periaateohjelman mukaan SKDL oli ”kaikille maamme edistyksellisille kansalaisille avoin yhteistoiminnan liitto”, joka yhdisti ”sosialistisen aatemaailman pohjalta ihmisiä toimintaan ihmisten tasa-arvon ja oikeudenmukaisemman maailman hyväksi.” SKDL ei edellyttänyt jäseniltään ”maailmankatsomuksellista tai filosofista sitoutumista, vaan ainoastaan tahtoa työskennellä liiton yhteiskunnallisten tavoitteiden puolesta.”

Vuonna 1990 perustetun Vasemmistoliiton ohjelmaan ei otettu mainintaa sosialismista, vaikka se oli esillä vielä luonnosvaiheessa,Puhakka 2015, s. 226. ja sosialismia ohjelmaan kannattivat niin kommunistitPuhakka 2015, s. 166. kuin SKDL:n Sosialistitkin.Antti Sauli: Kohti punavihreää maailmaa. SKDL:n sosialistit ja heidän ideologinen profiilinsa 1980-luvulla (pro gradu, Helsingin yliopisto 2018), s. 90-93.

SKDL:n ideologia perustui vahvasti talouskasvuun ja materiaaliseen hyvinvointiin, mikä oli ristiriidassa vihreiden kasvukriittisten arvojen ja vaihtoehtoliikkeiden kanssa 1980-luvun alussa.

SKP:n taistolainen vähemmistö vastusti SKDL:n puolueenomaisia piirteitä ja ideologista sidonnaisuutta. Vähemmistö halusi SKDL:lle lähinnä työfoorumin luonteen ja sosialismin varattavaksi yksinomaan SKP:lle.

 Historia 
 Perustaminen 
Suomen kansan demokraattinen liitto perustettiin 29. lokakuuta 1944, kun Neuvostoliitto määräsi Suomen ottamaan pois käytöstä kommunismin vastaiset lait jatkosodan päätyttyä. Liittoa valmisteleva alustava neuvottelu pidettiin Helsingin työväentalolla 5. lokakuuta 1944. Projektia valittiin johtamaan K. H. Wiik, joka myös laati järjestölle ohjelmaluonnoksen. Perustava kokous valitsi liiton hallitukseksi suuren toimikunnan, johon kuului varsin tasapuolisesti kommunisteja ja aiempia sosialidemokraatteja. Liiton nopeasti valmistuneissa säännöissä SKDL:n tarkoitukseksi määriteltiin kansanvaltaisuuden, demokratian, vapauden ja rauhan turvaaminen.Kalevi Haikara: Isänmaan vasen laita (Otava 1975) Vapaassa Sanassa 7. marraskuuta 1944 SKDL:n kerrottiin yhdistävän ”kaikki taantumusta, fascismia ja natsilaisuutta loppuun saakka ja varauksitta vastustavat piirit ja kansalaiset yhteiseen taisteluun kansansa demokratian ja vapauden, sivistyksen ja hyvinvoinnin puolesta.”

SKP:llä oli SKDL:n perustamisessa suuri rooli. Kommunistit halusivat luoda laaja-alaisen demokraattisten voimien yhteistyöjärjestön, koska SKP haluttiin pitää tiukasti kaaderipuolueena. SKDL:n ensimmäisissä säännöissä järjestön kerrottiin toimivan ”yhdyssiteenä kansanvaltaisesti ajattelevien ja kansanvaltaisten periaatteiden pohjalla toimivien järjestöjen kesken”.Kalevi Haikara: Isänmaan vasen laita (Otava 1975), s. 22–23.

Tammikuussa 1945 SKDL ehdotti SDP:lle valtakunnallista vaaliliittoa, mutta asetti sen ehdoksi, että SDP:n johtavista poliitikoista Väinö Tanner, Väinö Hakkila, Väinö Salovaara ja Aleksi Aaltonen eivät asettuisi ehdokkaiksi vaaleihin.Olle Leino: Kuka oli Yrjö Leino', s. 99. Helsinki: Tammi, 1973. . Kun SDP:n puoluetoimikunta torjui SKDL:n vaaliliittotarjouksen Väinö Tannerin kannattajien ja "asevelisosialistien" äänillä, se torjui samalla kommunistien ajaman kansanrintamapolitiikan. Suuri joukko SDP:n perusjärjestöjä siirtyi jatkosotaa välittömästi seuraavina vuosina SKDL:n alaisuuteen. SDP:n vuonna 1947 tekemän selvityksen mukaan puolueesta oli lähtenyt yhteensä 100 yhdistystä. Työväentaloja sosiaalidemokraatit menettivät 62.Heikki Mikko Viitala: Vasemmistolainen työväenliike Suomessa osa 1: SKP - parlamentaarinen ja vallankumouksellinen puolue 1918-1988 (Kommunisti-lehden julkaisusarja 1/88), s. 74. SDP:stä jo 1937 erotettu Akateeminen Sosialistiseura (ASS) oli yksi SKDL:n perustajajärjestöistä. Tunnetuimpia puolueen vaihtajia olivat SDP:stä 1940 erotetut ”kuutoset” ja J. W. Kedon johtama sosialidemokraattinen oppositio. Muita ”demokraatteja” ei kuitenkaan saatu houkuteltua liittoon ja SKDL:sta tuli siten vain vasemmistolaisten yhteistyöpuolue, jossa SKP:lla oli aina hallitseva rooli. SKP:nkin jäsenmäärän noustua nopeasti tuli monista sekä sen että SKDL:n jäseniä, jolloin syntyi omintakeinen ja resursseja vienyt kaksoisorganisaatio.

SKDL:n nimen takana olivat tiettävästi SKP-johdon voimapari Hertta Kuusinen ja Yrjö Leino.Kalevi Haikara: Isänmaan vasen laita (Otava 1975), s. 21. Erkki Tuomioja on maininnut myös Andrei Ždanovin nimen.Heikki Mikko Viitala: Vasemmistolainen työväenliike Suomessa osa 1: SKP - parlamentaarinen ja vallankumouksellinen puolue 1918-1988 (Kommunisti-lehden julkaisusarja 1/88), s. 72. Rekisteröinnin yhteydessä oikeusministeri Ernst von Born yritti jarruttaa prosessia väittäen puolueen nimen johtavan kansalaisia harhaan.

Ensimmäinen kansandemokraattinen ministeri oli Paasikiven toisen hallituksen toisena sosiaaliministerinä toiminut Yrjö Leino. Maaliskuun 1945 eduskuntavaalien jälkeen muodostetussa Paasikiven kolmannessa hallituksessa ministerinsalkut jaettiin muodollisesti tasan kolmen suurimman puolueen SKDL:n, SDP:n ja Maalaisliiton kesken. Kansandemokraatit saivat hallituksessa kuitenkin yliedustuksen, kun ministereiksi tulivat puoluekiintiöiden ulkopuolelta pääministeri J. K. Paasikiven luottamusmiehinä Mauno Pekkala ja Reinhold Svento, joita kumpaakaan SDP ei enää tunnustanut omiksi miehikseen. Kun Suomi solmi syksyn 1945 kuluessa uudelleen diplomaattisuhteensa ulkovaltoihin, kansandemokraatteja nimitettiin tärkeille paikoille myös tällä sektorilla: Johan Helo siirtyi suurlähettilääksi Pariisiin, Cay Sundström Moskovaan ja Eero Wuori Lontooseen. Paasikivi tarvitsi kansandemokraattien tukea niin sisä- kuin ulkopolitiikassakin, ja näillä toimillaan hän saavutti heidän ainakin näennäisen arvostuksensa.Veikko Huttunen: Kansakunnan historia 7: täysi-ikäinen kansakunta, s. 256. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1974. .

Syyskuussa 1946 SKDL:n eduskuntaryhmästä tuli maan suurin, kun siihen siirtyivät Sylvi-Kyllikki Kilpi ja Atos Wirtanen SDP:stä. Kilpi ja Wirtanen liittyivät samalla alkuvuodesta perustettuun Sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen.

Virittäessään näkyvällä, tehokkaalla ja suuria lupaavalla propagandalla äänestäjiensä odotukset korkealle SKDL ajoi itsensä vaikeaan asemaan. Hallituksessa puolue joutui vastaamaan maan asioista ja sopeuttamaan uudistus- ja muutoshalunsa paitsi kansantalouden silloisiin niukkoihin mahdollisuuksiin, myös hallituskumppaniensa tahtiin. Tosiasiassa SKDL:stä vahvimpana hallitusryhmänä tuli lyhyessä ajassa vallitsevan yhteiskuntajärjestelmän ja virkavallan tukipylväitä – saman järjestelmän, jonka se aiemmin oli pyrkinyt kaatamaan. Porvariston yleisen käsityksen mukaan kommunistit pyrkivät käyttämään saamaansa valtaa vallankumouksen valmisteluun, mutta yhtä hyvin voidaan väittää, että kommunistien vallankumousinto päin vastoin tukehtui vakiintuneen porvarillisen järjestelmän kourissa.Huttunen 1974, s. 259.

 1948 ja vallankaappausuhka 

Vuonna 1948 kylmä sota sai uuden luonteen, kun kommunistit pakottivat porvarilliset ja sosiaalidemokraattiset puolueet pois hallituksesta Tšekkoslovakiassa. Käytännössä samaan aikaan 22. helmikuuta Suomi sai aloitekutsun YYA-neuvotteluihin Neuvostoliittoa johtaneelta Stalinilta, joka kiristyneessä ilmapiirissä halusi saattaa nopeasti loppuun läntisten naapurimaiden kanssa solmittujen sopimusten ketjun. Suomalaisista puolueista aloitteeseen vastasi myönteisesti vain SKDL, joka jo aiemmin oli ajanut sopimusta. YYA oli kommunisteille tärkeä, koska sen ajateltiin mahdollistavan Suomen poliittisen järjestelmän muuttamisen neuvostojoukkojen tuella. Kommunistit olivat Jukka Nevakiven mukaan ”täysin tietoisia siitä, ettei heillä ollut edellytyksiä nousta valtaan ilman Neuvostoliiton tukea.” Neuvostoliitolla ei kuitenkaan ollut halua puuttua Suomen sisäpolitiikkaan näin radikaalein keinoin.Nevakivi 2004, s. 235-237.

Suomen Sosialidemokraatti julkaisi edellä esitetyn kaappausskenaarion sunnuntaina 25. huhtikuuta 1948. Samoihin aikoihin SKP:n ja Neuvostoliiton epäsuosioon joutunut sisäministeri Leino väitti puolustusvoimain komentaja Aarne Sihvolle, että kaappaushankkeita viriteltiinkin itse asiassa ”oikealla”. SKDL:n kontrollissa ollut Valtiollinen poliisi oli kertonut Leinolle löytäneensä vuotta aikaisemmin kirjoitetun paperin, jossa kerrottiin vastarintaliikkeen organisaatiosta. Tiedot saatuaan Sihvo perui lähtönsä Moskovaan YYA-neuvotteluihin ja hän alkoi toteuttaa puolustusvoimien valmiustoimia. Moskovan neuvottelujen päätyttyä J. K. Paasikivi muistutti Sihvoa siitä, että kaappausuhka oli pikemminkin vasemmalla eikä oikealla. Suomalaisten pelkoja lisäsi SKDL:n Vapaassa Sanassa julkaistu, Hertta Kuusisen 24. päivä pitämästä puheesta kertonut, uutinen, joka oli otsikoitu: ”Tšekkoslovakian tie on meidän tiemme”. 26. ja 27. päivän välisenä yönä panssari- ja tykkijoukot asetettiin pääkaupunkiseudun lähettyville. YYA-sopimuksen ratifiointikäsittely alkoi eduskunnassa 28. huhtikuuta ja se päättyi presidentin sopimusratifiointiin 30. huhtikuuta. YYA-neuvottelut käytiin 22. maaliskuuta – 5. huhtikuuta ja sopimus solmittiin 6. huhtikuuta Suomelle varsin edullisessa muodossa.Nevakivi 2004, s. 235-238.

Toukokuussa 1948 SKP:n pääsihteeri ja kansanedustaja Ville Pessi matkusti Moskovaan ja kertoi Ždanoville Valpon johdon tiedoista, joiden mukaan oikeisto suunnitteli vallankaappausta YYA-sopimuksen estämiseksi. SKP:n keskuskomitea oli tiedot saatuaan pitänyt välttämättömänä pidättää joitakin näkyvimpiä salaliittolaisia, joita Valpon päällikön mukaan johti itse Paasikivi. Suunnitelmasta oli kuitenkin Pessin mukaan pitänyt luopua, koska ”vehkeilijät saivat selville, että heitä tarkkaillaan”. Keskuskomitea oli päättänyt täten torjua kaappausuhan järjestämällä joukkokokouksia, joiden avulla salaliittolaiset vangittaisiin. SKP oli kuitenkin epävarma menestyksestään ja Pessi pyysikin Ždanovilta apua mahdollisissa painostustoimenpiteissä. Ždanov ilmoitti Stalinille, ettei SKP:stä ollut mihinkään, koska se ei luottanut voimaansa, vaan nojasi jatkuvasti Neuvostoliiton apuun. Pessi ei saanut tukea ja hän palasi Suomeen.Nevakivi 2004, s. 238-239.

Kummastakaan kevään 1948 vallankaappaussuunnitelmasta ei ole osoitettu konkreettisia todisteita. Kommunistien arkistoja sekä Helsingissä että Moskovassa tutkinut Kimmo Rentola ei ole löytänyt viitteitä siitä, että suomalaisilla kommunisteilla olisi ollut kaappausta valmisteilla.Kimmo Rentola: Niin kylmää että polttaa: kommunistit, Kekkonen ja Kreml 1947–1958, s. 21–55. Helsinki: Otava, 1997. Yksittäiset tahot saattoivat suunnitella toimenpiteitä, mutta ajatukset jäivät teoreettiselle tasolle.Nevakivi 2004, 239. Äärivasemmisto oli heti sodan jälkeen halunnut toteuttaa vallanvaihdon siten, että SKDL olisi myöhemmin kaapannut kaikki puolueet sisälleen Itä-Euroopan mallin mukaisesti. Neuvostoliitto kuitenkin tällöin kielsi suunnitelman toteuttamisen. Vuonna 1946 NKP antoi SKP:lle käskyn lähteä toimiin vallankaappauksen toteuttamiseksi, mutta SKP ei ollut tehtäviensä tasalla.Osmo Jussila, Seppo Hentilä & Jukka Nevakivi: Suomen poliittinen historia (WSOY 2006), s. 230. Suomen äärivasemmisto ei ollut käytännössä kykeneväinen itsenäiseen vallankaappaukseen. Suomi oli kuitenkin tavallaan kulkemassa vuosina 1944–1948 kohti kansandemokratiaa, koska äärivasemmistolla oli tuolloin poikkeuksellisen paljon valtaa. Tässä mielessä aikakautta voidaan kutsua vaaran vuosiksi, mutta pelkästään vallankaappausteorioista käytettynä nimitys on hieman liioiteltu.Nevakivi 2006, s. 239-246.

Kommunistit eivät viime kädessä pystyneet toteuttamaan vallitsevan järjestelmän kumoamista, koska omiensa luottamuksen menettänyt ja alkoholisoitunut ministeri Yrjö Leino ei kyennyt tai halunnut auttaa näitä. Jännitys purkautui, kun eduskunta antoi Leinolle epäluottamuslauseen Leinon vangeista 19. toukokuuta 1948. Kommunistitkin kannattivat Leinon eroa, mutta he vaativat Leinon tilalle uutta SKP:n edustajaa. Vaatimusta tuettiin järjestämällä mielenosoituksia ja lakkoja. Moskovasta tuli kuitenkin kehotus lopettaa tukitoimenpiteet, koska ne olisivat saattaneet aiheuttaa heinäkuun eduskuntavaalien lykkäämisen tai peruuttamisen.Nevakivi 2004, s. 239.

Liitto vastusti esimerkiksi rauhanehtojen höllentämistä, mikä ärsytti monia kansalaisia. Monet kokivat SKDL:n vain Neuvostoliiton käsikassaraksi. Vallankaappaushuhuihin olivat Neuvostoliiton suurlähetystön lisäksi sekoittuneet myös muiden maiden lähetystöt. Britannian lähetystö myönsi, että se oli jakanut propagandaa työväen keskuuteen, koska ”kommunismin ja sosiaalidemokratian välillä tapahtuvaa ratkaisua ei voi pitää pelkästään sisäpoliittisena asiana”. Neuvostoliitto yritti vielä parantaa äärivasemmiston tilaa puolittamalla 147 miljoonan dollarin sotakorvausmaksut, mitä SKDL oli vaatinut, mutta kansandemokraatit kärsivät eduskuntavaaleissa murskatappion ja tipahtivat kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi. Sosiaalidemokraatit nousivat suurimmaksi puolueeksi, joten työväestö oli äänestänyt pääasiassa sosiaalidemokratiaa kommunismin sijasta, kuten länsimaat, SDP ja porvarit olivat ennen vaaleja toivoneet.

Länsimaat pitivät vaalitulosta takeena siitä, ettei Suomi enää ollut kulkemassa kohti kansandemokratiaa. Uudessa K. A. Fagerholmin hallituksessa ei ollut ainuttakaan äärivasemmistolaisena pidettyä poliitikkoa. Tämä koettiin sensaatioksi, mutta se paransi valtion suhteita länteen. Lännessä haluttiin, että Suomi selviää sotakorvauksistaan. SKDL suljettiin pois hallituksesta myös puolueen asettamien ehtojen johdosta. Kansandemokraatit vaativat vähintään viittä ministerinpaikkaa sekä Hertta Kuusista ulkoministeriksi. Paasikivi totesi, että tämä olisi merkinnyt ”samaa kuin että hänen isänsä istuisi ulkoministerinä”. Jatkossa haluttiin varmistaa, ettei äärivasemmisto saa hallitusten avainpaikkoja, joiksi luokiteltiin pää-, sisä-, puolustus-, ulko- ja kauppaministerin tehtävät. Paasikivi perusteli päätöstään toteamalla, että ”kommunisti ulkoministerinä olisi ainoastaan Neuvostoliiton, vaan ei Suomen edustaja” ja ”kommunisti kauppaministerinä koettaisi vaikuttaa siihen suuntaan, että Suomi tulisi taloudellisesti riippuvaksi Neuvostoliitosta”. Kun SKDL 18 vuoden jälkeen pääsi mukaan Paasion I hallitukseen saaden toisen valtiovarainministerin salkun, ei tähän sisällytetty poliisiasioita.Nevakivi 2004, s. 240-242.

Sosiaalidemokraatit ja porvarit menettivät luottamuksensa SKDL:ään. Paasikivi valitti, ettei Pekkalan hallituksessa ja ulkovaliokunnassa voitu keskustella asioista luottamuksellisesti ilman, että pelkäisi asioiden kulkeutuvan venäläisten tietoon. 31. heinäkuuta nimitetty sosiaalidemokraattinen Fagerholmin vähemmistöhallitus alkoi Paasikiven tuella puhdistaa kansandemokraatteja tärkeistä yhteiskunnallisista tehtävistä. 23. lokakuuta 1948 hallitus antoi ehdotuksen Valpon lakkauttamisesta ja korvaamisesta Suojelupoliisilla. Hallitus katsoi, että ns. Punainen Valpo oli käyttänyt väärin kuulustelu- ja pidätysoikeuksiaan ja ne siirrettiin rikospoliisille. Seuraavaksi puhdistettiin Yleisradio, jonka vuonna 1945 johtoon nimitetty Hella Wuolijoki erotettiin Yleisradion hallintoneuvoston päätöksellä. Uuden sisäpoliittisen suuntauksen myötä Fagerholmin hallitus vapautti toukokuussa 1949 viisi sotasyyllisyydestä tuomittua.Nevakivi 2004, 242-243. SKDL:n organisaatioon vaalitappio ja sisäpoliittinen suunnanmuutos vaikuttivat syksystä 1948 lähtien lamaannuttavasti. Perusjärjestöistä yli kolmannes lopetti toimintansa, minkä lisäksi esiintyi jäsenkatoa.

 Palmgrenin tapaus 

Vuonna 1952 SKDL erotti pää-äänenkannattajansa Vapaan Sanan päätoimittaja Raoul Palmgrenin, joka oli pyrkinyt luomaan lehdelle omaa profiilia. Palmgren oli joutunut riitoihin varsinkin puolueen uutistoimisto Demokraattisen Lehtipalvelun (DLP) johtaja Armas Äikiän kanssa. Palmgren ei suostunut tuomitsemaan Jugoslaviaa Neuvostoliiton edellyttämällä intensiteetillä ja hän puolusteli Jean-Paul Sartren näytelmää Likaiset kädet. ”Titolaiseksi” julistetun Palmgrenin tapaus sai varsinkin monet sosialistit ilmaisemaan tyytymättömyytensä SKDL:n menettelytapoihin.

 1960-luvun avautuminen 

Kun Nikita Hruštšov 1956 kritisoi Josif Stalinin ajan väärinkäytöksiä NKP:n 20. edustajakokouksessa, alettiin asioita vastaavasti käsitellä myös suomalaisten kommunistien keskuudessa. Suuria uudistuksia ei kuitenkaan tehty ja niin sanottu destalinisointi jäi puolitiehen. Keskustelussa alkoi uusi vaihe, kun Sirola-opiston entinen johtaja Aira Sinervo julkaisi vuonna 1960 kansandemokraattista liikettä jyrkästi arvostelleen romaanin. SKP tuomitsi teoksen provokatiiviseksi roskaksi, mikä sai monen sosialistin tunteet kuohumaan. Kansandemokraattista liikettä lähellä ollut kulttuuriyhdistys Kiila ajautui konfliktiin kommunistien kanssa, jolloin SKDL menetti monia tunnettuja kannattajiaan. Vuonna 1961 Jarno Pennanen perusti Tilanne-lehden, jossa SKDL:n asioita käsiteltiin avoimesti. SKDL koki Tilanteen kiusalliseksi eikä usein nähnyt viisaaksi antautua keskusteluihin sen kanssa. Lehdellä oli silti vaikutuksensa ja sen esiin nostamat teemat nousivat 1960-luvun puoliväliin mennessä SKDL:nkin piiriin ja sen lehtiin. SKDL:n ja SKP:n johdot uudistuivat ja yhteistyö muiden puolueiden kanssa alkoi sujua entistä paremmin.

SKDL:n menettelytapojen muuttuminen avoimemmiksi johtui myös sukupolven vaihtumisesta. 1960-luvulla SKDL:n johtoon oli nousemassa sotienjälkeisessä Suomessa varttunut sukupolvi, jolle emigranttikausi Neuvostoliitossa, lapualaisterrorin ajat sekä vankila-, turvasäilö- ja maanalaisvuodet olivat vain historiaa ja joka oli saanut vapaasti osallistua yhteiskunnan toimintoihin. Sen myötä ilmeisesti myös jyrkkä etujoukkoajattelu ja luokkataistelutahto olivat lieventyneet, ja porvarillisen yhteiskunnan siedettävyys ainakin kehyksenä sosialismiin siirtymiselle oli kasvanut. Nuoren polven arvostelu vanhaa kaartia kohtaan sai vastakaikua varsinkin SKDL:n ei-kommunistisessa siivessä. Kun kommunisteihin kuulumaton valtiotieteen tohtori Ele Alenius vuonna 1967 voitti pääsihteerin vaalissa SKP:n ehdokkaan Hertta Kuusisen, tätä pidettiin muutoksia vaatineen ryhmän voittona.Huttunen 1974, s. 479–481.

Eduskuntavaalien 1966 jälkeen SKDL osallistui hallitukseen ensimmäistä kertaa sitten 1940-luvun. Hallitus muodostettiin Rafael Paasion johdolla kolmen suurimman puolueen, SDP:n, Keskustapuolueen ja SKDL:n pohjalle. Tämä kansanrintamaksi kutsuttu hallituspohja säilyi, joskaan ei aivan katkeamattomana, 1980-luvulle saakka. 1968 SKDL:n työvaliokunta tuomitsi SKP:n tavoin, joskin hieman jyrkemmin, Varsovan liiton toimet Tšekkoslovakiassa (ks. Prahan kevät). Ammattiyhdistysliike aloitti 1970-luvun alussa toteutuneen eheytymisensä.

1960-luvun muutokset antoivat SKDL:lle itsenäisemmän roolin suhteessa SKP:hen. Toisaalta SKP:n sisäiset riidat heijastuivat pitkittyessään yhä enemmän myös SKDL:n toimintaan. Esimerkiksi akateemisten sosialistiseurojen pohjalta keväällä 1965 SKDL:n opiskelijajärjestöksi perustettu Sosialistinen opiskelijaliitto (SOL) valitsi liittolaisekseen 1971 SKP:n opposition. Myös, vuonna 1967 SKDL:n yhteisöjäseneksi hyväksytty, Suomen demokraattinen nuorisoliitto (SDNL) oli koko 1970-luvun kahtiajakautunut.

1960-luvun lopussa SKDL:ssä kärjistyivät myös taloudelliset ongelmat. Henkilöstöä jouduttiin vähentämään, liitto velkaantui ja samalla aktiivisesti toimivien yhdistysten määrä putosi ollen enää 1 350 vuonna 1969. Maassa tapahtuneet suuret rakennemuutokset vaikeuttivat kontaktien saamista uusiin ihmisiin.

 1970- ja 1980-luku 

SKDL:n menestys eduskuntavaaleissa heikkeni vuosien mittaan samaan aikaan kun kahtiajako puolueen sisällä jyrkkeni. Vuoden 1970 eduskuntavaaleissa kaikki hallituspuolueet kärsivät tappioita. SKDL menetti enemmän ääniä kuin Keskustapuolue, mutta hävisi vain viisi paikkaa verrattuna Keskustan 13 paikan tappioon. Vaalien jälkeisen eduskuntaryhmän 36 kansanedustajasta 19 kuului SKP:n enemmistöön ja 15 vähemmistöön, ja lisäksi oli kaksi kommunistiseen puolueeseen kuulumatonta sosialistia. Taisto Sinisalon johtamasta SKP:n vähemmistöstä alettiin 1970-luvun alussa käyttää Helsingin Sanomien poliittisessa toimituksessa syntynyttä termiä ”taistolaiset”.Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 250. Helsinki: Otava, 1987. 

SKDL meni mukaan vaalien jälkeen muodostettuun Ahti Karjalaisen hallitukseen, mutta erosi siitä maaliskuussa 1971 ”korppusodan” vuoksi. Vuodesta 1975 lähtien puolue oli jälleen seitsemän vuoden ajan mukana kaikissa poliittisissa hallituksissa lukuun ottamatta vuosina 1976–1977 istunutta Martti Miettusen kolmatta hallitusta. Toukokuussa 1976 SKDL:n eduskuntaryhmä sai presidentti Urho Kekkosen ehdotuksesta äänestää hallituksen esittämää liikevaihtoveron korotusta vastaan huolimatta puolueen mukanaolosta hallituksessa.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1977, s. 53–54. Helsinki: Otava, 1976. . Tapaus herätti närää erityisesti hallituskumppani sosialidemokraateissa, jotka sanoivat pitävänsä sitä ennakkotapauksena. He vihjasvat harkitsevansa vastaavan erivapauskäytännön soveltamista myöhemmissä kiistanalaisissa äänestyksissä.Mitä missä milloin 1977, s. 54.

Eduskunnan äänestäessä tammikuussa 1973 poikkeuslaista presidentti Urho Kekkosen virkakauden pidentämiseksi ilman vaalia vuoteen 1978 saakka SKDL:n koko eduskuntaryhmä äänesti lakiesityksen hyväksymisen puolesta.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1974, s. 180. Helsinki: Otava, 1973. . Suurista puolueista juuri SKDL oli huhtikuussa 1972 ensimmäisenä asettunut  kannattamaan Kekkosen virkakauden jatkamista huolimatta siitä, että puolue vastusti Kekkosen ajamaa Suomen ja Euroopan talousyhteisön (EEC) välistä vapaakauppasopimusta, ja vaikka niin kutsuttu UKK-sopimus oli joulukuussa 1970 vetänyt maton kommunistien suunnitteleman lakkoliikehdinnän alta.Tuure Junnila: Vallankaappaus lain ja oikeuden varjolla: poikkeuslakitaistelu lain vastustajan näkökulmasta, s. 27–31. Rauma: Länsi-Suomi Oy, 1973.

SKDL:n enemmistön johtomiehiin kuulunut Arvo Aalto suostui toukokuussa 1977 nimitetyn Sorsan toisen hallituksen työministeriksi, kun työttömyys oli historiallisen korkeissa luvuissa. Sorsan hallitus suuntautui talouspolitiikassaan sosialismista markkinatalouden tielle, mitä myös SKDL:n ministeriryhmä asettui tukemaan.Esko Rekola: Viran puolesta, s. 227. Porvoo-Helsinki: WSOY, 1998. . Aalto jatkoi työministerinä myös Koiviston toisessa hallituksessa, ja hänen läheinen yhteistyönsä pääministeri Mauno Koiviston kanssa muodostui keskeiseksi hallitusta koossa pitäneeksi voimaksi. Kun Aalto maaliskuussa 1981 jätti hallituksen, Koiviston ja SKDL:n erityissuhteen jatkajaksi tuli opetusministeri Kalevi Kivistö.Antti Blåfield ja Pekka Vuoristo: Kun valta vaihtui: mitä todella tapahtui presidentinvaalissa 1982, s. 44–45. Helsinki: Kirjayhtymä, 1982. . 

Vuoden 1979 vaaleissa puolue menetti paikkansa kolmen suurimman puolueen joukossa Kokoomukselle. Syksyllä 1981 SKP:n vähemmistön niskuroivat kansanedustajat erotettiin SKDL:n eduskuntaryhmästä, mutta he pääsivät palaamaan takaisin keväällä 1982.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1983, s. 177. Helsinki: Otava, 1982. . Kuilu repesi lopullisesti vaalikauden 1983−1987 aikana, mikä näkyi konkreettisesti eduskuntatalossa: SKDL:n ryhmähuone jaettiin väliseinällä kahtia kesäkuussa 1986, ja Demokraattisen vaihtoehdon eduskuntaryhmäksi järjestyneet SKP:n vähemmistön kansanedustajat siirrettiin syysistuntokauden 1986 alkaessa eduskunnan suuren salin vasempaan äärilaitaan.Mitä Missä Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1987, s. 156–157. Helsinki: Otava, 1986. . Vuoden 1987 vaalien jälkeen SKDL:n ryhmään kuului enää 16 kansanedustajaa. Tällöin puolue oli menettänyt kansanedustajanpaikkansa Kymen, Mikkelin ja Pohjois-Karjalan vaalipiireissä.

Aarne Saarinen on arvellut muistelmissaan, että merkittävänä syynä vuoden 1983 vaalitappioon oli puolueen vähemmistösiiven käyttäytyminen vuoden 1982 presidentinvaaleissa. Kun SKDL äänesti presidenttiehdokkaastaan, valituksi tuli puolueen silloinen puheenjohtaja ja opetusministeri Kalevi Kivistö, jota taistolaiset vastustivat. Valitsijamiesten suorittamassa vaalissa Kivistö, Aarne Saarinen ja Ele Alenius kehottivat puolueen 32 valitsijamiestä asettumaan SDP:n Mauno Koiviston taakse jo ensimmäisessä äänestyksessä. Enemmistöläiset tekivätkin näin, mutta vähemmistö eli 11 valitsijamiestä äänesti aiemmin vastustamaansa Kivistöä. Saarinen kutsui taistolaisten käyttäytymistä "poliittiseksi huliganismiksi" ja sanoi sen saattaneen puolueen arvovallan kyseenalaiseksi kansan silmissä.Aarne Saarinen: Suomalaisen kommunistin kokemuksia, s. 182–184. Helsinki: Tammi, 1984. . 

SKDL oli mukana presidentinvaalien jälkeen nimitetyssä Kalevi Sorsan III hallituksessa, mutta vuoden 1983 budjettia käsiteltäessä SKDL:n eduskuntaryhmä äänesti hallituksen esittämää puolustusmäärärahojen lisäämistä vastaan, minkä seurauksena puolueen ministerien oli lähdettävä hallituksesta. Hallituksen kaatumiselta vältyttiin, kun heidän tilalleen nimitettiin uudet ministerit SDP:stä. Tämä merkitsi kansanrintamapohjaisen hallitusyhteistyön loppua. Kun Urho Kekkonen oli 1970-luvulla yrittänyt pitää SKDL:n hallituksessa myöntämällä sille erivapauksia, Mauno Koivisto ei enää menetellyt näin. SKDL:ää ei otettu Sorsan keväällä 1983 muodostamaan IV hallitukseen eikä liioin Harri Holkerin hallitukseen neljä vuotta myöhemmin. 

Kun eduskunta käsitteli joulukuussa 1985 Suomen täysjäsenyyttä Euroopan vapaakauppajärjestössä (EFTA), jonka liitännäisjäsen Suomi oli ollut vuodesta 1961, kaikki SKDL:n kansanedustajat äänestivät täysjäsenyyden hyväksymistä vastaan. Muut vastaan äänestäneet olivat vihreiden kansanedustajat Ville Komsi ja Kalle Könkkölä sekä Keskustapuolueesta eronnut ja oman yhden hengen eduskuntaryhmänsä muodostanut Liisa Kulhia. Kyseessä oli yksi viimeisistä äänestyksistä, joissa SKDL:n ryhmä esiintyi yhtenäisenä. Äänestystä edeltänyt keskustelu eduskunnassa oli varsin vaisu; äänessä olivat käytännössä vain äärivasemmiston kansanedustajat. Hajoamistilassa olleiden SKDL:n eduskuntaryhmän eri siivet suorastaan kilpailivat siitä, kumpi kiivaammin arvosteli Sorsan neljännen hallituksen länsisuuntausta.Unto Hämäläinen ja Terho Ovaska: Lännettymisen lyhyt historia, s. 16. Helsinki: WSOY, 1998 

 Lakkauttaminen
Huhtikuussa 1990 SKDL, SKP ja SNDL yhdistyivät Vasemmistoliitoksi. Mukaan tulivat myös puolueesta aiemmin erotetut Demokraattisen vaihtoehdon kannattajat. Uudesta puolueesta oli keskusteltu jo muutaman vuoden ajan. Kehitys sai vauhtia etenkin Kalevi Kivistön tueksi presidentinvaaleja varten muodostetusta Liike 88:sta. Myös SKP:n taloudellisilla vaikeuksilla ja reaalisosialismin murroksella oli vaikutuksensa. Vaihtoehtona uudelle puolueelle oli myös uudistuminen SKDL:n pohjalta. Monet SKDL:n (tai SKP:n) säilyttämistä kannattaneet jäivät pois Vasemmistoliitosta, jonka jäsenmäärä jäi huomattavasti edeltäjiään pienemmäksi.Puhakka 2015, s. 226-234.

SKDL poistettiin puoluerekisteristä vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen.

 Organisaatio 
PuheenjohtajatK. H. Wiik1944Cay Sundström1944–1946J. W. Keto1946–1947Kusti Kulo1948–1967Ele Alenius1967–1979Kalevi Kivistö1979–1985Esko Helle1985–1988Reijo Käkelä1988–1990PääsihteeritHeikki Mikko Viitala: Vasemmistolainen työväenliike Suomessa osa 1: SKP - parlamentaarinen ja vallankumouksellinen puolue 1918-1988 (Kommunisti-lehden julkaisusarja 1/88), s. 103.Tyyne Tuominen1944–1949Yrjö Enne1949–1952Hertta Kuusinen1952–1958Yrjö Enne1959–1961Mauno Tamminen1962–1965Ele Alenius1965–1967Aimo Haapanen1967–1977Jorma Hentilä1977–1984Reijo Käkelä1984–1988Salme Kandolin1988–1990VarapuheenjohtajatCay Sundström1944Kusti Kulo: Kymmenen vuotta SKDL:n toimintaa. teoksessa Demokraattisen kansan kalenteri 1954 (SKDL 1953), s. 33–39; Kusti Kulo: SKDL. Yhdistävä rengas. teoksessa Kymmenvuotias liitto (SKDL 1954), s. 7–8.Johan Helo1944–1946Mikko Ampuja19461 Paavo Kivikoski1946–19491 Eino Kilpi1949–19631 Hertta Kuusinen1963–19701 Anna-Liisa Tiekso1970–19731 Aarne Saarinen1973–198x2 Sylvi-Kyllikki Kilpi1946–19492 Yrjö Murto1949–19522 Toivo Kujala1952–19582 Hertta Kuusinen1958–19632 Ele Alenius1963–19672 Georg Backlund1967–19702 Matti Koivunen1970–19732 Anna-Liisa Tiekso1973–19763 Fjalar Björkqvist1970–1973Elsa Aaltonen1976–1979Ulla-Leena Alppi1979–1988Hilkka Aalto198x–1990Timo Laaksonen198x–1990LiittoneuvostonpuheenjohtajatVihtori Metsäranta194x–1947Konsta Talvio1947–19xxArtturi Pihala195x–195xHannes Tauriainen195x–195xPaavo Aitio195x–1979Kalevi Kilpi1979–198xTuomo Molander198x–1990ToiminnanjohtajatYrjö Enne195x–1958Mauno Tamminen1958–1962Lauri Kantola1962–1966Pentti Kujamäki1966–19xxAntero Hautaniemi19xx–1982Aulis Ruuth1982–1988

SKDL:n korkein päättävä elin oli kolmen vuoden välein kokoontunut edustajakokous (liittokokous), johon edustajia saivat lähettää SKDL:n piirijärjestöt (1/200 jäsentä) ja yhteisöjäsenet (1/800). SKDL:ssa ja sen kunnallis- sekä piirijärjestöissä johtavissa elimissä olivat edustettuina sekä SKDL:n jäsenet että yhteisöjäsenten edustajat. Perustasolla (paikallisosastoissa) oli vain henkilöjäseniä. Edustajakokous valitsi SKDL:n liittoneuvoston, joka puolestaan valitsi puheenjohtajan, varapuheenjohtajan, pääsihteerin ja toimeenpanevan komitean. Vuonna 1988 sääntöjä muutettiin siten, että edustajat saivat valita johdon. SKDL:n ensimmäinen periaateohjelma hyväksyttiin toisessa liittokokouksessa 1949.

SKDL:n sihteeristö valmisteli liittohallituksen kokoukset, huolehti päätösten toimeenpanosta ja hoiti yhteydet piirijärjestöihin. Kerran viikossa kokoontunutta elintä johtivat 1970- ja 1980-luvulla pääsihteeri ja apulaispääsihteeri (toiminnanjohtaja). 1950- ja 1960-luvuilla sihteeristöä johti toiminnanjohtaja ja se valmisteli liittotoimikunnan työvaliokunnan kokouksia.

Poliittisen toiminnan lopettamisen yhteydessä vuonna 1990 liittoneuvosto korvattiin liittovaltuustolla. Liittohallitus keskittyi jatkossa talous-, lehti- ja järjestöllisiin kysymyksiin.

 Yhteisöjäsenet 

SKDL:n yhteisöjäseniä olivat Suomen Kommunistinen Puolue (SKP), Suomen demokraattinen nuorisoliitto (SDNL, p. 31.12.1944, yhteisöjäsen 1967 lähtien), Suomen Naisten Demokraattinen Liitto (SNDL, p. 3.12.1944), Akateeminen Sosialistiseura / Sosialistinen opiskelijaliitto (1944–1965 / 1965–1990), Sosialistinen Yhtenäisyyspuolue (SYP, 1946–1955) ja Suomen Toverikuntien Liitto (STL, 1946–1952).

SDP:sta eronneet sosialistit perustivat 1946 Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen, joka toimi SKDL:ssa vuoteen 1955 asti jääden merkitykseltään vähäiseksi. 1960-luvulla sosialistit alkoivat jälleen keskustella oman järjestön tarpeellisuudesta. Joulukuussa 1970 perustettiin sosialistien yhteistyötoimikunta, josta muodostui löyhä yhteenliittymä. Vuonna 1982 perustettiin toimikunnan pohjalta SKDL:n Sosialistit -järjestö.

Sosialistinen opiskelijaliitto (SOL) perustettiin 1965, jolloin se peri yhteisöjäsenen aseman ASS:ltä. SOL:n hajotessa 1970-luvun alussa Kansandemokraattiset opiskelijajärjestöt (KOJ, 1971 / 1974–1981) oli SKDL:n enemmistön linjan mukainen puolivirallinen opiskelijajärjestö.

 Lähiyhteisöt 
Yhteisöjäsenten lisäksi SKDL:llä oli lukuisia lähiyhteisöjä eri aloilla.

SKDL:n varhaisnuorisotoiminta järjestettiin vuodesta 1945 alkaen Suomen Demokratian Pioneerien Liitossa (SDPL). Lapsityötä teki myös Työläislasten Tuki (TLT) -yhdistys. Parasta Lapsille oli liikkeen lastensuojelujärjestö.

Sirola-opisto (1946–1994) oli kansandemokraattisen liikkeen Hämeenlinnassa toiminut kansankorkeakoulutasoinen oppilaitos, jota ylläpiti Yrjö Sirolan Säätiö. Sirolan kirjeopisto toimi 1948–1964. Vuonna 1964 perustettiin Kansan Sivistystyön Liitto (KSL) kansandemokraattista sivistystyötä koordinomaan. Ruotsinkielistä sivistystyötä tehtiin Folkets Bildningsförbund (FBF) -yhdistyksessä.

Kansandemokraattisesta päihdetyöstä huolehti vuodesta 1948 alkaen Kansan Raittiustyön Keskus (KRK), joka vuonna 1956 vaihtoi nimekseen Kansan Raittiusliitto. KRL:n varhaisnuorisojärjestö oli vuonna 1955 perustettu Sammon Takojat. 1970-luvulla SKP:n oppositio sai KRL:ssä enemmistön ja SKDL:n enemmistö perusti uuden Kansandemokraattisen Raittiusliiton (KDRL).

Kansandemokraattisen liikkeen keskusarkisto Kansan Arkisto muodostettiin tammikuussa 1957, kun SKP:n Arkisto (1945–1956) ja poliittinen lehtileikearkisto yhdistyivät. Samalla perustettiin arkistoa ylläpitävä Yhteiskunnallinen Arkistosäätiö (YAS).Anna-Maija Nirhamo: Kansan Arkiston vuosikymmenet. teoksessa 

SKDL:n Valistuskeskus oli vuosina 1945–1952 toiminut ohjelmatoimisto ja ohjelma-aineistojen poliittista sekä taiteellista laatua valvonut organisaatio. Valistuskeskuksen Ohjelmapalvelu välitti ohjelmaryhmille muun muassa näytelmiä, kisällilauluja, joukkolausuntaesityksiä ja suomennettua neuvostomusiikkia. Järjestöjen tilaisuuksiin välitettiin muusikoita, puhujia ja muita esiintyjiä, joita keskus myös koulutti. Keskuksen lakkauttamisen jälkeen työtä jatkoi Ohjelmatyö-yhdistys, joka toimi ensin SDNL:n ja myöhemmin Kulttuurityön keskuksen sekä KSL:n alaisuudessa.

Kansantalojen Liitto (KTL) oli kansandemokraattisten työväentalojen ja muiden kiinteistöjen keskusjärjestö. 1950-luvun alussa kansandemokraatit hallinnoivat hieman alle 400 kiinteistöä. Vuonna 1956 toimipaikkoja oli 617, joista taloja oli noin 400. Heinäkuussa 1946 hyväksytyn lain nojalla valtio lunasti vuosina 1930–1936 lakkautetuilta yhdistyksiltä takavarikoituja kiinteistöjä luovutettavaksi takaisin yhdistysten seuraajille ja kansandemokraatit saivat haltuunsa myös monia vanhoja työväentaloja.

Kulttuurityön Keskus (KtK, aiemmin Työväen-, kulttuuri- ja kansantalojen Tuki) oli vuodesta 1955 toiminut kansandemokraattisten toimitilojen kulttuuri-, valistus- ja tukitoimintaa koordinoinut järjestö. Solaris-lomat (aiemmin Työväen Virkistys- ja Lomakeskusliitto) johti kansandemokraattien loma- ja virkistystoimintaa vuodesta 1965 alkaen.

Eläkeläiset-yhdistys perustettiin vanhusten toimikuntien pohjalta joulukuussa 1959. Yhdistys korosti sitoutumattomuuttaan, mutta keskeiset toimijat olivat kansandemokraatteja ja tavoitteet vastasivat käytännössä SKDL:n politiikkaa.

Sodan ja Fasisminvastainen Työ (SFT) oli vuodesta 1959 alkaen toiminut antifasistinen järjestö. SFT:n perustamista edelsi antifasistinen komitea, joka toimi lähinnä entisten poliittisten vankien ja muiden sotienaikaisten fasisminvastustajien etujärjestönä. Toiminta oli jatkoa Suomen Toverikuntien Liiton piirissä aiemmin tehdylle työlle. SFT oli Vastarintataistelijoiden kansainvälisen liiton (FIR) jäsenjärjestö.

Entisten Punakaartilaisten Keskusjärjestö oli sisällissodan punaisten etujärjestö, joka itsenäistyi toverikuntien liitosta 1947.

Kulttuuridemokraattien Keskusjärjestö oli vuosina 1976–1990 toiminut kansandemokraattisen kulttuuriväen organisaatio. Kulttuuridemokraattien paikallisjärjestöt olivat SKDL:n jäsenyhdistyksiä.

Muita kansandemokraattisia järjestöjä olivat muun muassa Kansan Radioliitto, Loma ja Virkistys ja Tapaturma- ja sairausinvalidien liitto.

SKDL oli jäsenenä muun muassa Suomen Rauhanpuolustajissa, Suomi–Chile-seurassa, Suomi–Neuvostoliitto-Seurassa ja Suomi–Vietnam-seurassa.

 Perusjärjestöt 
SKDL järjestöverkosto kattoi koko maan Ahvenanmaa mukaan lukien. Vuodenvaihteessa 1945–1946 liittoon kuului 978 yhdistystä. Kolmen seuraavan vuoden kuluessa määrä nousi 1 601:een. Vuoden 1947 loppuun mennessä SKDL:ään oli liittynyt 126 SDP:stä eronnutta yhdistystä. Noin sata osastoista muodostettiin elvyttämällä 1930-luvulla lakkautettuja yhdistyksiä.

Vuonna 1964 SKDL:llä oli omia jäsenyhdistyksiä 2 159 ja 287 kunnallisjärjestöä. Yhdistyksistä 83 prosenttia toimi maaseudulla. Vuonna 1966 yhdistyksiä oli 1 867. Vuonna 1975 liittoon kuului 1 764 osastoa. Vuoden 1981 lopussa yhdistyksiä oli 1 453 ja kunnallisjärjestöjä 252. Osastoista hieman yli puolet toimi maaseudulla. Vuoden 1990 alussa liittoon kuului 220 kunnallisjärjestöä ja 1 207 osastoa, joista Vasemmistoliittoon siirtyi maaliskuuhun 1991 mennessä 858.

Alueellisten osastojen lisäksi SKDL:ään kuului ammattiala- ja työpaikkapohjaisia yhdistyksiä. Vuonna 1961 yhdistyksiä oli 22, joista 12 oli viran- tai toimenhaltijain muodostamia. Vuonna 1981 työpaikkayhdistyksiä oli 138.

 Piirijärjestöt 
Piirijärjestöillä oli 33 työntekijää vuonna 1979 ja 28 vuonna 1982. Liiton tuki kattoi noin puolet piirityöntekijöiden palkkakustannuksista.

Pohjois-Hämeen piirin ja keskusjärjestön suhde oli jännitteinen vuosina 1971–1977, jolloin piiriä hallitsi SKP:n taistolainen oppositio ja valtakunnallista enemmistölinjaa edusti kilpaileva SKDL:n Tampereen toimisto. Vuonna 1986 SKDL erotti taistolaisten hallitsemat Joensuun ja Kymen piirit.
SKDL:n Etelä-Hämeen piirijärjestö (vuosina 1949–1959 Lahden)
SKDL:n Etelä-Saimaan piirijärjestö (1986–1990)
SKDL:n Helsingin piirijärjestö (1965–1990, aiemmin kunnallisjärjestö)
SKDL:n Iisalmen piirijärjestö (yhdistettiin Kuopion piiriin 1951)
SKDL:n Joensuun piirijärjestö (vuoteen 1950 Pohjois-Karjalan, erotettiin 1986)
SKDL:n Kainuun piirijärjestö
SKDL:n Keski-Suomen piirijärjestö (vuoteen 1984 Jyväskylän)
SKDL:n Kokkolan piirijärjestö (vuoteen 1948 Vaasan Läänin Pohjoinen)
SKDL:n Kuopion piirijärjestö (vuoteen 1959 Kuopion läänin läntinen)
SKDL:n Kymen piirijärjestö (vuoteen 1948 Kymen läänin, erotettiin 1986)
SKDL:n Lapin piirijärjestö
SKDL:n Mikkelin piirijärjestö
SKDL:n Pohjois-Hämeen piirijärjestö
SKDL:n Pohjois-Karjalan piirijärjestö (1986–1990)
SKDL:n Oulun piirijärjestö
SKDL:n Satakunnan piirijärjestö
SKDL:n Uudenmaan piirijärjestö
SKDL:n Vaasan piirijärjestö (vuoteen 1947 Vaasan eteläinen)
SKDL:n Varsinais-Suomen piirijärjestö (vuoteen 1974 Turun)
Ålands Folkdemokratiska Distriktorganisation (perustettu 1947, 1950-luvulta alkaen yhteistyötoimikunta)

 Liittokokoukset 

 1. liittokokous 23.–25.3.1946 HTY:n talo
 2. liittokokous 28.6.–1.7.1949 Helsinki
 3. liittokokous 31.5.–3.6.1952
 4. liittokokous 11.–13.6.1955 Tampere
 5. liittokokous 4.–7.4.1958 Turku
 6. liittokokous 31.3.–3.4.1961 Kulttuuritalo, Helsinki
 7. liittokokous 15.–18.5.1964 Kulttuuritalo, Helsinki
 8. liittokokous 13.–15.5.1967 Kulttuuritalo, Helsinki
 9. liittokokous 15.–18.5.1970 Helsinki
 10. liittokokous 14.–15.4.1973 Tekninen ammattikoulu, Pori
 11. liittokokous 4.–6.6.1976 Kulttuuritalo, Helsinki
 12. liittokokous 1.–3.6.1979 Pohjankartano, Oulu
 13. liittokokous 28.–30.5.1982 Kuopio
 14. liittokokous 24.–26.5.1985 Tampere
 15. liittokokous 20.–22.5.1988 Hotelli Ritz, Turku
 ylimääräinen liittokokous 29.4.1990 Helsinki

 Jäsenistö 

Vuodenvaihteessa 1944–1945 SKDL:ään kuului 8 483 jäsentä. Ensimmäisen toimintavuoden aikana järjestöön liittyi noin 50 000 ihmistä. Vuoden 1946 päättyessä jäseniä oli 75 000. 1950- ja 1960-luvuilla jäsenmäärä pysyi noin 60 000:ssa. Vuonna 1964 jäseniä oli 70 433 ja vuonna 1966 62 287. Vuoden 1975 jäsenmäärä oli 56 651 ja vuoden 1981 40 653. SKDL:n ja yhteisöjäsenten yhteenlaskettu jäsenmäärä oli noin 175 000 vuonna 1976. Vuoden 1990 alussa jäseniä oli 33 425. Enemmistö jäsenistä asui maaseudulla 1970-luvun puoliväliin asti.

Monet SKDL:n jäsenistä kuuluivat samanaikaisesti liiton jäsenjärjestöihin. Vuonna 1969 SKP:hen kuului 26,4 prosenttia jäsenistä. Vuoden 1990 alussa SKP:hen kuului 21,5 prosenttia, SNDL:ään ja SDNL:ään noin 8 prosenttia sekä SOL:ään 0,6 prosenttia jäsenistä. Muista järjestöistä SKDL:n jäsenet olivat aktiivisia varsinkin edistysmielisessä osuusliikkeessä (47 %), Suomi–Neuvostoliitto-Seurassa (35 %) ja työväen urheiluseuroissa (29 %).

SKDL:n jäsen- ja kannattajapohja oli sosiaaliselta koostumukseltaan vahvasti työväenluokkainen. Vuonna 1946 jäsenistöstä 80 prosenttia oli työläisiä. Toiseksi suurin ryhmä olivat pienviljelijät. Vuoteen 1960 mennessä työläisten osuus oli laskenut ja se oli tuolloin 68,9 %. Vuonna 1975 työläisiksi määriteltiin 71 prosenttia jäsenistä. Pienviljelijöitä ja kalastajia oli 17 prosenttia ja henkisen työn tekijöitä, opiskelijoita ja pienyrittäjiä 12 prosenttia. Vuonna 1990 51 prosenttia jäsenistä tilastoitiin työntekijöiksi; eläkeläisiä oli 21, toimihenkilöitä 16, maanviljelijöitä tai yksityisyrittäjiä 4 ja opiskelijoita 2 prosenttia.

Vuonna 1951 naisia oli jäsenistä 23,8 prosenttia. Osuus pysyi 1960-luvulle asti viidesosan tienoilla. Vuosina 1957–1960 naisten osuus laski 21,8 prosentista 16,7 prosenttiin. Osastojen johtokuntien jäsenistä naisia oli tuolloin yhdeksän prosenttia. Monet kansandemokraatteja kannattaneet naiset toimivat ainoastaan naisliitossa. Vuonna 1978 naisia oli jäsenistä 31,7 prosenttia, 1980-luvulla noin kolmasosa,Puhakka 2015, s. 164. ja vuonna 1990 33,2 prosenttia.

SKDL:n jäsenistä oli ruotsinkielisiä noin viisi prosenttia (4 000) vuonna 1947, kolme prosenttia vuonna 1951 ja kaksi prosenttia vuonna 1981. Ruotsalaisasioita ohjasi ruotsalaisjaosto (Svenska sektion), kunnes organisaatio uusittiin vuonna 1979. Muodostettiin ”Landsmöte” eli joka toinen vuosi koolle kutsuttu ruotsinkielisten kansandemokraattien edustajakokous, johon saivat osallistua SKDL:n ruotsin- tai kaksikieliset osastot sekä yhteisöjäsenten kaksikieliset piirijärjestöt. Kokous valitsi hallituksen (Landstyrelse). Ensimmäiseen kokoukseen 1979 osallistui 72 edustajaa 45 yhdistyksestä. Liiton ruotsinkielinen äänenkannattaja oli Folktidningen – Ny Tid.

 Talous 
Katso myös Suomen Kommunistisen Puolueen talous
SKDL:n toinen liittokokous 1949 teki päätöksen puoluejärjestöjen varojen tallettamiseen, hoitoon ja käyttöön sekä omaisuuden hoitamiseen liittyvien toimintojen keskittämisestä. Muodostettiin postisiirtotili- ja säästötoimintaa hoitanut pankki Kansan Keskus-Kassa sekä SKDL:n Yhteisrahasto, johon koottiin varoja jäsenille suunnatuista avustuskeräyksistä. Kiinteistöasioista vastaamaan perustettiin Kansantalojen Liitto. Toimitalojen ja kirjapainojen rakentamista koordinoitiin SKDL:n Rakennusrahaston kautta. Piirien kirjanpito keskitettiin Helsinkiin. Lehdistön taloutta ohjasi Demokraattisten Kustantajain Liitto.

SKDL peri jäsenmaksua henkilöjäseniltä, liittoveroa jäsenyhdistyksiltä ja piiriveroa piirijärjestöiltä. Henkilöjäsenet saattoivat saada vapautuksen maksuista esimerkiksi työttömyyden johdosta. Vuonna 1959 vapaajäseniä oli yli 10 000. 

 Suomen Kommunistisen Puolueen rooli 

Kommunistit olivat SKDL:ssa aina hallitseva osapuoli, joten SKDL seurasi Suomen Kommunistisen Puolueen linjauksia kaikissa tärkeimmissä kysymyksissä. Kommunistien rooli kasvoi 1940-luvun lopulla, kun osa sosialisteista jätti puolueen ja monet johtavat sosialistit (Wiik, Keto, Räisänen, Ampuja) kuolivat. SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltonen esitti maaliskuussa 1953 puolueensa keskuskomitealle tilannearvion, jonka mukaan kommunisteilla oli hallussaan kaikki 16 SKDL:n piirisihteerin paikkaa sekä selvä enemmistö liittotoimikunnassa (24/35). SKDL:n keskustoimiston työntekijöistä kommunisteja olivat kaikki paitsi yksi.Heikki Mikko Viitala: Vasemmistolainen työväenliike Suomessa osa 1: SKP - parlamentaarinen ja vallankumouksellinen puolue 1918-1988 (Kommunisti-lehden julkaisusarja 1/88), s. 84-85. 

Osa SKDL:n jäsenistä toimi ensisijaisesti liitossa, mutta kuului puolueeseen käytännöllisistä syistä. Varsinkin SKDL:n alkuaikoina SKP:n jäseniä suosittiin henkilövalinnoissa.Puhakka 2015, s. 172. Päätös jäsenyydestä saattoi yksilötasolla syntyä myös esimerkiksi jäsenmaksun suuruuden perusteella, sillä SKP:n tuloittain porrastettu jäsenmaksu oli tuntuvasti SKDL:n vastaavaa suurempi (muille kuin tulottomille). 

Kaksoisorganisaatio oli raskas jäsenille, kun kokouksissa usein käsiteltiin samat asiat, niihin osallistuivat samat ihmiset ja ne pidettiin samassa paikassa. Organisaation ylläpito vei rahaa liikkeen muilta toiminnoilta. Jo 1940-luvulla esiintyi ajatuksia SKP:n ja SKDL:n yhdistämisestä, ja asia nousi keskusteluihin jälleen 1960-luvulta alkaen.Puhakka 2015, s. 44, 170-172, 233. 1940-luvulla idea kuivui kuitenkin kokoon Otto-Ville Kuusisen tyrmättyä sen leniniläisen puolueteorian vastaisena ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen alettua korostaa itsenäisten marxilais-leniniläisten puolueiden merkitystä Jugoslavian tapahtumien seurauksena 1948. 1960-luvulla syntynyt SKP:n oppositio puolestaan suhtautui kaikkiin kommunistisen puolueen itsenäisen aseman vaarantaviin ehdotuksiin jyrkän kielteisesti ja korosti SKDL:n luonnetta demokraattisten voimien yhteenliittymänä. Esimerkiksi Lapissa osastoja kuitenkin yhdisteltiin 1960-luvun lopulla Arvo Aallon johdolla.

SKP ja SKDL lähentyivät toisiaan poliittisesti etenkin sen jälkeen, kun SKP:n oppositio erotettiin puolueesta.

SKP:n organisaatio oli vahvempi kuin SKDL:n ja puolueella oli liittoa enemmän rahaa käytettävissä.Puhakka 2015, s. 171. SKDL:n toimintakulttuuri oli avoimempi kuin SKP:n.Puhakka 2015, s. 232.

Liiton ulkopuoliset eivät usein ymmärtäneet SKDL:n organisaatiota ja suhdetta SKP:hen, joten kaikkia kansandemokraatteja kutsuttiin monesti kommunisteiksi.

Puolueen on nähty olleen osa SKP:n taktiikkaa yhteiskunnallisen vallan ottamiseksi; inklusiivisen SKDL:n tarkoituksena oli yhdistää kaikki sosialistit ja liberaalit porvarit SKP:n johtoon.Korhonen, M. ”MITÄ MINUN ON TEHTÄVÄ?”: Mauri Ryömän suhde kommunistiseen puolueeseen 1944–1958, . Pro gradu -tutkielma. Tampereen yliopisto. Tammikuu 2006. Viitattu 16.8.2015

 Politiikka 

 Hallitukset 

SKDL osallistui hallituksiin heti jatkosodan jälkeen (1944–1948) ja jälleen 1960-luvun puolivälistä alkaen, kun niin sanottu kansanrintamahallitus (SKDL-SDP-Keskusta) aloitti toimintansa. Vuonna 1971 SKDL jätti hallituksen neljäksi vuodeksi, mutta meni mukaan Kekkosen runnomaan Miettusen hallitukseen, mikä jakoi puoluetta. SKDL:n viimeinen hallituskausi (Sorsa III) päättyi eroamiseen joulukuussa 1982.

Vuoden 1980 ohjelman mukaan SKDL pyrki ”vasemmisto- ja keskustavoimien enemmistöhallituksiin, joiden toiminta suuntautuu työtätekevien taloudellisten, sosiaalisten ja demokraattisten oikeuksien puolustamiseen, yhteiskunnalliseen edistykseen sekä oikeiston ja taantumuksen pyrkimysten torjumiseen ja suurpääoman vallan kaventamiseen.”

 Ulkopolitiikka 

SKDL:n perustamisessa keskeinen tekijä oli koota ihmisiä uuden ulkopolitiikan taakse, pois vanhojen sotapoliitikkojen vaikutuksesta. Läheisten suhteiden vaaliminen Neuvostoliittoon oli SKDL:lle tärkeää ja puolue pyrki kaikin tavoin edistämään maiden välistä kanssakäymistä. YYA-sopimuksen solmimisen edesauttaminen oli yksi SKDL:n toimenpiteistä. 1940-luvulla muut puolueet suhtautuivat tähän vielä epäillen, joten SKDL:n toiminnalle oli tilausta. Vuosien edetessä kaikki suuret puolueet kääntyivät pikkuhiljaa kannattamaan kekkoslaista ulkopolitiikkaa ja SKDL:n merkitys idänsuhteiden hoitamisessa väheni. 1970-luvulla SKP:n taistolaiset väittivät ”pahimpien neuvostovastaisuuksien” tulevan SKDL:n piiristä ja neuvostoliittolaisissa lehdissäkin arvosteltiin voimakkain sanoin SKDL:n puheenjohtaja Aleniusta.

 Vaalit 
Eduskuntavaalit
 Vaalit Edustajat Äänet 1945  398 618 23,47 % 1948  375 538 19,98 % 1951  391 134 21,58 % 1954  433 251 21,57 % 1958  450 220 23,16 % 1962  506 829 22,02 % 1966  502 374 21,20 % 1970  420 556 16,58 % 1972  438 757 17,02 % 1975  519 483 18,89 % 1979  518 045 17,90 % 1983  400 930 13,46 % 1987  270 433 9,39 %
SKDL osallistui omilla listoillaan kaikkiin valtakunnallisiin vaaleihin vuosina 1945–1987. SKDL nousi suurten puolueiden joukkoon ensimmäisissä eduskuntavaaleissaan 1945 saatuaan lähes 400 000 ääntä. Parhaimman vaalituloksensa SKDL saavutti vuoden 1958 eduskuntavaaleissa, jolloin se nousi eduskunnan suurimmaksi puolueeksi noin 23 prosentin kannatuksella ja 50 kansanedustajalla. SKDL:n kannatus oli vahvinta Lapin ja Oulun vaalipiireissä, joissa parhaimmillaan saavutettiin 36,9 ja 35,6 prosentin kannatusosuudet vuonna 1958. SKDL oli suurin puolue esimerkiksi Turun läänin eteläisessä vaalipiirissä (1945–1962, 1975) ja Lapissa (1958, 1966). SKDL oli kannatukseltaan yksi Länsi-Euroopan suurimmista vasemmistopuolueista SKP:n ollessa vastaavasti suurimpia kommunistipuolueita. 

Vuonna 1945 ehdokasasettelusta ei ehditty pitää jäsenäänestystä, joten SKDL:n johto teki kompromissin, jossa ehdokkaita asettivat kommunistit (72), kuutoset (66), sosiaalidemokraattinen oppositio (48) ja SKDL:n kanssa vaaliliittoon ryhtynyt Pienviljelijäin puolue (14). Eduskuntaan valittiin 38 kommunistia, seitsemän kuutosta ja neljä sosiaalidemokraattisen opposition ehdokasta. SKDL:n eduskuntaryhmästä tuli suurin kahden sosiaalidemokraatin loikattua puolueen riveihin syksyllä 1946.

1960- ja 1970-luvuilla SKDL:n piirit solmivat usein vaaliliittoja Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton (TPSL) ja sen seuraajan Sosialistisen työväenpuolueen (STP) kanssa.

Kannatus alkoi laskea 1970-luvun puolivälin jälkeen. Viimeisissä eduskuntavaaleissaan 1987 SKDL sai vain 16 kansanedustajaa ja alle kymmenen prosenttia äänistä. Vuoden 1987 laskuun vaikutti puolueesta erotettujen muodostama kilpailija Demokraattinen Vaihtoehto 4,2 prosentin kannatuksella.

Kunnallisvaalit
 Vaalit Valtuutetut Äänet 1945 2 496 275 324  1947 2 005 314 156 20,4 % 1950 2 517 347 102 23,04 % 1953 2 546  406 324 23,10 % 1956 2 272 353 967 21,17 % 1960 2 409 432 146 22,01 % 1964 2 417 470 550 21,94 % 1968 1 770 382 882 16,91 % 1972 1 731 437 130 17,48 % 1976 2 050 494 920 18,45 % 1980 1 835 456 177 16,64 % 1984 1 482 354 582 13,15 % 1988 1 209 270 532 10,29 %

Ensimmäisissä sodanjälkeisissä kunnallisvaaleissa vuonna 1945 SKDL oli vaaliliitossa SDP:n kanssa useimmissa kunnissa. Myöhemmin vaaliliittoja ei juurikaan tehty.

Ennen vuoden 1950 kunnallisvaaleja SKDL:llä oli enemmistö valtuustopaikoista Kajaanin maalaiskunnassa, Karkkilassa, Karttulassa, Kolarissa, Maariassa, Munsalassa, Pyhäjärvellä, Rautavaaralla ja Suomussalmella. Rautavaaran enemmistö syntyi SDP:n edustajan loikkauksen seurauksena. Vaaleissa SKDL sai enemmistön uusina paikkakuntina Kemin kaupungissa, Kittilässä ja Sallassa. Kemin valtuusto oli ensimmäinen kansandemokraattien hallintaan siirtynyt kaupunginvaltuusto – aiemmat olivat maalaiskuntia ja kauppaloita. SKDL:n 23 prosentin äänisaalis toi liitolle yli 2 500 valtuutettua ja noin 10 000 lautakuntapaikkaa. SKDL menetti enemmistönsä Pyhäjärvellä ja Suomussalmella, mutta valloitti ne takaisin seuraavissa vaaleissa. Vaaleissa 1953 sai enemmistön kymmenessä kunnassa. Uusia enemmistökuntia olivat Haukipudas, Muhos ja Suomussalmi. Kajaanin maalaiskunnassa SKDL:llä oli vaalien jälkeen 17 valtuuston 27 paikasta.

Vuoden 1960 vaalien jälkeen kansandemokraattinen valtuustoryhmä oli suurin muun muassa Karkkilassa, Kemissä, Nokialla, Tampereella, Varkaudessa ja Äänekoskella. Vuoden 1964 kunnallisvaaleissa SKDL sai enemmistön Kajaanin maalaiskunnan, Kolarin, Rautavaaran ja Saloisten valtuustoihin. Liitto menetti enemmistöasemansa Haukiputaalla, Karkkilassa, Kempeleessä ja Pyhäjärvellä.

 Presidentinvaalit 

 Vaalit Ehdokas Valitsijamiehet Äänet 1950 Mauno Pekkala 67 338 035 21,43 % 1956 Eino Kilpi 56 354 575 18,69 % 1962 Paavo Aitio 63 451 750 20,5 % 1968  Urho Kekkonen 56 345 609 16,95 % 1978  Urho Kekkonen 56 445 098 18,18 % 1982 Kalevi Kivistö 32 348 359 11,0 %

SKDL ei puolueena osallistunut vuoden 1988 presidentinvaaliin, mutta Kalevi Kivistö osallistui sitoutumattomana Liike 88:n ehdokkaana. Liike 88 sai valitsijamiesvaaleissa 286 833 ääntä (9,61 %) ja 26 valitsijamiestä. Kivistö sai välittömässä vaalissa 330 072 ääntä (10,67 %).Presidentinvaalit 1988 (Tilastokeskus 1988)

Osuuskauppavaalit
 Vaalit Paikat Äänet 1956  72 662 42,4 %  1959  92 542 42,0 %  1962 1 244 98 913 42,4 %  1965 1 152 94 482 41,6 %  1968 944 83 136 40,6 %  1971 874 93 362 39,0 %  1975 909 134 879  41,9 %  1979 798 113 557  40,5 %   1983 265 65 381 44,2 % 
Vuoden 1946 lopussa edistysmielisen osuusliikkeen voimasuhteet olivat noin 62–38 sosialidemokraattien hyväksi. Vuonna 1947 käytyjen vaalien seurauksena ero kaventui ollen 59–41. Voimasuhteet säilyivät lähes samoina aina 1980-luvulle asti.

1950-luvun alussa kansandemokraateilla oli enemmistö muun muassa Osuusliike Warmassa, Työväen Osuusliikkeessä ja Iin Osuuskaupassa.

Vuonna 1956 pidettiin ensimmäiset valtakunnallisesti samanaikaisesti järjestetyt osuuskauppavaalit 107:ssä osuusliikkeessä. SKDL sai noin 72 000 ääntä (42,4%) ja enemmistön useissa liikkeissä. Uutena kansandemokraattien hallintaan siirtyi Taalintehtaan Osuuskauppa. SKDL menetti enemmistön Osuusliike Ådalenissa ja Ylä-Savon Osuusliikkeessä. Vaaleissa 1959 kansandemokraatit lisäsivät paikkamääräänsä ja saivat enemmistön 27:n osuusliikkeen hallinnossa. 

Vuoden 1962 vaalien jälkeen SKDL:llä oli enemmistö 25:ssä osuusliikkeessä, jotka olivat Ii, Kainuu, Kemi, Kokkolanseutu, Laaja, Lapinmaa, Loimaa, Oma, Oulu, Pyhäjokilaakso, Raahe, Reisjärvi, Salla, Savo, Sisä-Savo, Suupohja, Taalintehdas, Taka-Lappi, Tarmola, Tornionjokilaakso, Tuki, Uurtaja, Vaasanseutu, Varma ja Ylä-Savo. Voimasuhteet olivat tasan neljässä ja kansandemokraateilla oli määrävähemmistö 29:ssä liikkeessä. Vahvinta kannatus oli Kainuun osuusliikkeessä, jonka edustajiston 42:sta jäsenestä SKDL:ää ryhmään kuului 36. Jäsenmäärältään suurin SKDL-enemmistöinen liike oli turkulainen Tarmola.SKDL:n liittoneuvoston 1.-2.12.1962 kokouksen pöytäkirjan liite 4: Vuoden 1962 osuuskauppavaalien yhteenveto

Vaaleissa 1965 SKDL teki vaaliliiton TPSL:n kanssa 20:ssä osuusliikkeessä. Vaaleissa 1971 koki tappion, johon vaikutti sisäinen riitely ja kannattajien jakautuminen kaksille listoille joissain osuusliikkeissä. 1970-luvulla puolueella oli enemmistö 14 osuusliikkeessä. Vuoden 1975 vaaleissa SKDL sai enemmistön uusina Pohjois-Päijänteen ja Ylä-Savon osuusliikkeissä mutta menetti hallitsevan asemansa Laajassa ja Warmassa. Kansandemokraattien listat hajosivat Laajassa ja Elannossa, jossa SKP:n Uudenmaan piirijärjestö asetti oman listansa.

E-osuuskunta Ekan muodostamisen yhteydessä käydyissä vaaleissa 1983 SKDL:n suhteellinen kannatus (44,2 %) oli suurempaa kuin koskaan aiemmin. Puolue sai 265 piirivaltuutettua ja 66 edustajaa valtakunnalliseen edustajistoon. SKDL sai enemmistön kahdeksaan piirivaltuustoon. Eka-fuusion ulkopuolelle jääneessä Elannossa kansandemokraatit saivat 13 paikkaa ja 22,1 prosenttia äänistä.

 Ammattiyhdistysvaalit 
Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton ylimääräisen edustajakokouksen vaaleissa 1946 kommunistit ja kansandemokraatit saivat selvän enemmistön paikoista, mutta keskusliiton sosialidemokraattinen johto mitätöi tuloksen ja perui kokouksen. Kansandemokraatit taipuivat ratkaisuun, kun sosialidemokraatit uhkasivat hajottaa ammattiyhdistysliikkeen. Vuoden 1947 vaaleissa SDP sai enemmistön ja voimasuhteet kokouksessa olivat noin 160–128. Vuoden 1951 vaaleissa SDP voitti selvästi ja edustajakokoukseen valittiin noin 149–154 SDP:n ja 65–70 SKDL:n kannattajaa.

Metallityöväen Liiton vaaleissa kansandemokraatit saivat vuosina 1971–1987 35,6–47,1 prosenttia äänistä. Paras tulos oli vuonna 1975, jolloin paikkoja tuli valtuustoon 241 (47,6 %).

Rakennustyöläisten Liiton vaaleissa 1979 kansandemokraattien listat saivat 73,7 prosenttia äänistä.Heikki Kehälinna & Harri Melin: Elvytyksestä uusiin haasteisiin. Näkökulmia SAK:n kasvuun ja muutokseen 1970-luvulla (SAK 1985), liite 8.

Kansandemokraatit hallitsivat pitkään Kumi- ja Nahkatyöväen Liittoa, mutta vuoden 1982 liittokokousvaaleissa sosialidemokraatit saivat 51,7 prosenttia äänistä kansandemokraattien jäädessä 48,3 prosenttiin.

Kansandemokraatit oli suurin ryhmittymä Suomen Elintarviketyöläisten Liiton vaaleissa 1973–1989. Parhaimmillaan kannatusta oli 57 prosenttia vuonna 1989.

 Suomenruotsalaiset kansankäräjät 
SKDL osallistui suomenruotsalaisten kansankäräjien vaaleihin omilla listoilla keväästä 1946 alkaen. 1950-luvulla SKDL:llä oli kaksi edustajaa kansankäräjillä. Käräjävaaleissa 1980 SKDL sai 6 980 (4,0 %) ääntä ja kolme edustajaa. Puolue oli vaalien neljänneksi suurin ryhmittymä RKP:n, SDP:n ja POP:n jälkeen. Käräjien hallitukseen valittiin kaksi kansandemokraattia.

 Ahvenanmaan maakuntavaalit 
Vuonna 1945 SKDL osallistui Ahvenanmaan maakuntavaaleihin vaaliliitossa sosialidemokraattien ja puolueettomien työläisten kanssa. Vaaliliitto sai 564 ääntä, joista SKDL keräsi 293 saaden yhden edustajan. Myös 1950-luvun alussa maakuntapäivillä oli yksi kansandemokraatti. Kesän 1954 vaaleissa SKDL voitti yhden lisäpaikan. 1950-luvun lopussa maakuntapäivillä oli edelleen kaksi puolueen edustajaa. 

 Tiedonvälitys 

Katso myös Luettelo SKDL:n lehdistä
SKDL:llä oli laaja puoluelehdistö. Kesällä 1946 puolueella oli kymmenen maakunnallista sanomalehteä.Inkeri Lehtinen: SKDL:n lehdistö. Teoksessa Demokraattisen kansan kalenteri (SKDL 1947), s. 39. Demokraattinen Lehdistöpalvelu (aiemmin Demokraattinen Lehtipalvelu, DLP) oli SKDL:n sekä SKP:n uutistoimisto ja Demokraattisten Kustantajain Liitto liikkeen omistamien kustannusosakeyhtiöiden ja kirjapainojen yhteiselin.

SKDL:n pää-äänenkannattaja oli aluksi Vapaa Sana, jonka ensimmäinen (sodanjälkeinen) numero ilmestyi 7. marraskuuta 1944. Vapaan Sanan päätoimittajina työskentelivät Väinö Meltti, Cay Sundström, Raoul Palmgren ja Jarno Pennanen. Vuonna 1957 Vapaa Sana yhdistettiin SKP:n Työkansan Sanomien kanssa uuteen Kansan Uutiset -lehteen, kun kahden lähes samoja asioita käsitelleen päivälehden ylläpitoa ei katsottu enää tarpeelliseksi. Kansan Uutiset oli puolueiden yhteinen äänenkannattaja vuoteen 1990 asti. Vapaa Sana ja Kansan Uutiset painettiin Yhteistyön kirjapainossa.

SKDL:n kerran vuodessa ilmestyneitä julkaisuja olivat Aika-taskukirja (kalenteri) ja Kansan Tietokirja (aiemmin Demokraattisen kansan kalenteri) sekä Kansan Joulu/Folkets Jul (aiemmin Demokraattisen Kansan Joulu) ja Vappu/Folkets vår-lehdet. Joulu- ja vappulehdet lopetettiin 1980-luvun alussa. Jäsenlehti oli Liittoviesti (aiemmin Kansandemokraatti, SKDL, Kunnallistoiminta), jonka julkaiseminen päättyi vuonna 1969. Eduskuntaryhmä julkaisi Eduskuntauutisia-tiedotuslehteä. 

Kansandemokraattiset järjestöt omistivat Kansankulttuuri-kustantamon yhdessä Suomi–Neuvostoliitto-Seuran kanssa.

Yleinen lehtimiesliitto perustettiin vuonna 1947 SKDL:n lehtien toimittajien ammattijärjestöksi, kun kansandemokraattisten lehtien toimittajia ei hyväksytty Suomen Sanomalehtimiesten Liiton jäseniksi lyhyen toimittajakokemuksen vuoksi.Krohn, Elias: "Vasemmistolaisten toimittajien yhdysside" (Kansan Uutiset 23.2.2007), s. 22.

 Yleisötilaisuudet 
SKDL järjesti vappumarsseja ja -juhlia sadoilla paikkakunnilla. Esimerkiksi vuonna 1964 SKDL:n 568 vapputilaisuuteen otti osaa 238 000 henkilöä. Kolme vuotta myöhemmin 297:ään omaan vappujuhlaan osallistui 124 500 henkilöä. Joillakin paikkakunnilla puolue osallistui työväenliikkeen yhteisiin tilaisuuksiin. Vuosina 1976–1978 SKDL:n vapputilaisuuksiin osallistui 234 000–266 000 henkilöä.

Kansandemokraattisia maakuntajuhlia järjestettiin piireittäin. 1960-luvulla juhliin osallistui vuosittain yhteensä 11 000–30 000 henkilöä. Vuonna 1960 SKDL:n yhdistykset järjestivät vappu- ja maakuntajuhlien lisäksi yli 5 000 muuta tilaisuutta, joihin osallistui 161 000 henkilöä. Sadat osastot järjestivät säännöllisesti politiikan ja viihteen yhdistäneitä tupailtoja. Vuonna 1978 SKDL:n 161 maakunta- tai alueellista juhlaa keräsivät 68 780 osanottajaa.

SKDL:n kansanedustajat kiersivät usein puhumassa ympäri maata. Esimerkiksi vuosina 1957–1958 eduskuntaryhmän jäsenet osallistuivat yli 9 000 tilaisuuteen, joissa oli kuulijoita yhteensä 600 000.

 Kansainvälinen toiminta 
SKDL:llä oli laajat kansainväliset yhteydet. Liitto lähetti ja vastaanotti valtuuskuntia monien veljespuolueiden kanssa. Pohjoismaiden neuvoston yhteydessä järjestettiin vasemmistopuolueiden tapaamisia. SKDL osallistui ystävyysseurojen, rauhan- ja solidaarisuusjärjestöjen sekä Suomen YK-valtuuskuntien toimintaan. Puolue oli edustettuna eduskunnan, kuntien, ammattiliittojen ja osuustoimintaliikkeen ulkomaan vierailuissa. SKDL osallistui kansainvälisiin solidaarisuus- ja rauhankonferensseihin, ja myös järjesti joitain kokouksia Suomessa.

Vuoden 1967 liittokokoukseen osallistui 12 ulkomaista valtuuskuntaa pohjoismaista ja Euroopan sosialistisista maista. 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa valtuuskuntien vaihto oli vilkkainta DDR:n Kansallisen rintaman kanssa. Euroopan ja Aasian sosialististen puolueiden lisäksi SKDL:llä oli suhteet moniin Afrikan, Keski-Amerikan ja Lähi-idän kansallisiin vapautusliikkeisiin. Esimerkiksi vuosina 1976–1979 puolue otti vastaan valtuuskuntia viidestä maasta ja lähetti matkaan yhdeksän, tapasi kahdeksantoista järjestön edustajia Suomessa ja ulkomailla sekä piti yhteyksiä yhdeksään muuhun järjestöön.

SKDL teki paljon yhteistyötä Suomi–Neuvostoliitto-Seuran kanssa. Puolue osallistui esimerkiksi Neuvostoliiton, Lokakuun vallankumouksen ja YYA-sopimuksen vuosipäivätilaisuuksien järjestelyihin. Suomen ja Unkarin ystävyysviikko oli Suomessa ja Unkarissa 1970-luvulla järjestetty tapahtuma, jonka järjestelyissä SKDL oli keskeisesti mukana. SKDL oli aktiivisesti mukana DDR:n tunnustamiskomitean toiminnassa.

Kansainvälinen solidaarisuustyö (Kv-Solid) perustettiin vuonna 1985 koordinoimaan kansandemokraattisen liikkeen solidaarisuustoimintaa, joka oli aiemmin ollut projektiluonteista. 1980-luvulla KV-Solid tuki muun muassa kehitysmaiden vapautusliikkeitä. Keskeisiä kehitysyhteistyökohteita olivat El Salvador ja Namibia.

Luettelot poliitikoista
Ministerit
Paasikiven II hallitus
Ministeri sosiaaliministeriössä: Yrjö Leino 17.11.1944 – 17.4.1945
Paasikiven III hallitus
Opetusministeri: Johan Helo 17.4.1945 – 28.12.1945; Eino Pekkala 28.12.1945 – 26.3.1946
Puolustusministeri: Mauno Pekkala 17.4.1945 – 26.3.1946
Sisäasiainministeri: Yrjö Leino 17.4.1945 – 26.3.1946
Ministeri sosiaaliministeriössä: Matti Janhunen 17.4.1945 – 26.3.1946
Ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä: Yrjö Murto 17.4.1945 – 26.3.1946
Ministeri valtioneuvoston kansliassa: Mauno Pekkala 27.4.1945 – 26.3.1946
Pekkalan hallitus
Pääministeri: Mauno Pekkala 26.3.1946 – 29.7.1948
Oikeusministeri: Eino Pekkala 26.3.1946 – 29.7.1948
Puolustusministeri: Mauno Pekkala 26.3.1946 – 27.3.1946
Sisäasiainministeri: Yrjö Leino 26.3.1946 – 22.5.1948; Eino Kilpi 26.5.1948 – 29.7.1948
Sosiaaliministeri: Matti Janhunen 26.3.1946 – 29.7.1948
Ministeri kansanhuoltoministeriössä: Yrjö Murto 26.3.1946 – 29.7.1948
Ministeri ulkoasiainministeriössä: Reinhold Svento 26.3.1946 – 30.4.1948
Ministeri valtioneuvoston kansliassa: Hertta Kuusinen 4.6.1948 – 29.7.1948
II puolustusministeri: Mauno Pekkala 27.3.1946 – 29.7.1948
Salkuton ministeri: Hertta Kuusinen 26.5.1948 – 4.6.1948
Paasion hallitus
Ministeri valtiovarainministeriössä: Ele Alenius 27.5.1966 – 22.3.1968
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri: Leo Suonpää 27.5.1966 – 22.3.1968
Sosiaaliministeri: Matti Koivunen 27.5.1966 – 22.3.1968
Koiviston hallitus
Ministeri valtiovarainministeriössä: Ele Alenius22.3.1968 – 14.5.1970
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri: Paavo Aitio 22.3.1968 – 28.2.1970
Liikenneministeri: Paavo Aitio 1.3.1970 – 14.5.1970
Sosiaaliministeri: Anna-Liisa Tiekso 22.3.1968 – 14.5.1970
Karjalaisen II hallitus
Oikeusministeri: Erkki Tuominen 15.7.1970 – 26.3.1971
Liikenneministeri: Veikko Saarto 15.7.1970 – 26.3.1971
Sosiaali- ja terveysministeri: Anna-Liisa Tiekso 15.7.1970 – 26.3.1971
Miettusen II hallitus
Ministeri sisäasiainministeriössä: Olavi Hänninen 30.11.1975 – 29.6.1976; Arvo Hautala 29.6.1976 – 29.9.1976
Ministeri opetusministeriössä: Kalevi Kivistö 30.11.1975 – 29.9.1976
Liikenneministeri: Kauko Hjerppe 30.11.1975 – 29.9.1976
Työvoimaministeri: Paavo Aitio 30.11.1975 – 29.9.1976
Sorsan II hallitus
Ministeri opetusministeriössä: Kalevi Kivistö 15.5.1977 – 26.5.1979
Ministeri maa- ja metsätalousministeriössä/Liikenneministeri: Veikko Saarto 15.5.1977 – 26.5.1979
Työvoimaministeri: Arvo Aalto 15.5.1977 – 26.5.1979
Koiviston II hallitus
Ministeri opetusministeriössä: Kalevi Kivistö 26.5.1979 – 19.2.1982
Ministeri maa- ja metsätalousministeriössä/Liikenneministeri: Veikko Saarto 26.5.1979 – 19.2.1982
Työvoimaministeri: Arvo Aalto 26.5.1979 – 20.3.1981; Jouko Kajanoja 20.3.1981 – 19.2.1982
Sorsan III hallitus
Opetusministeri: Kalevi Kivistö 19.2.1982 – 31.12.1982
Ministeri maa- ja metsätalousministeriössä/Liikenneministeri: Jarmo Wahlström 19.2.1982 – 31.12.1982
Työvoimaministeri: Jouko Kajanoja 19.2.1982 – 31.12.1982
Hallitukset ja ministerit vuodesta 1917  Valtioneuvosto 2013

Kansanedustajat
Luettelo SKDL:n kansanedustajista
Eduskuntaryhmän puheenjohtajat
 Mikko Ampuja 1944–1945
 Hertta Kuusinen 1945–1966
 Paavo Aitio 1966−1968 
 Olavi J. Laine 1968–1970
 Veikko Saarto 1970
 Paavo Aitio 1970−1975
 Veikko Saarto 1975–1977
 Kauko Hjerppe 1977−1978
 Jarmo Wahlström 1978-1982
 Veikko Saarto 1982–1986
 Lauha Männistö 1986−1987
 Jarmo Wahlström 1987-1988
 Esko Helle 1988–1990 

Lähteet




Viitteet

 Aiheesta muualla 
 SKDL:n digitoidut arkistot (pdf): hallinnollinen jaosto (pöytäkirjat, toimintakertomukset, ohjelmat), järjestöjaosto (piirien toimintakertomukset), svenska sektion (toimintakertomukset), eduskuntaryhmä (pöytäkirjat) Kansan Arkisto
 SKDL:n ohjelmat (Pohtiva)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit