Ristiretket

Ristiretket (lat. expeditio cruciata) olivat paavin hyväksymiä, uskonnon avulla perusteltuja sotaretkiä, joita tehtiin keskiajalla. Aluksi tarkoitus oli vallata Jerusalem takaisin kristittyjen hallintaan, koska Egyptin fatimidit olivat estäneet pyhiinvaellukset sinne. Ristiretket alkoivat sen takia aseellisina ”pyhiinvaelluksina” Välimeren itärannikolle 1000-luvun lopussa. Ne eivät kuitenkaan kohdistuneet muslimeja, vaan seldzukkeja eli ”persialaisia” vastaan, sillä muslimeja pidettiin ainoastaan kristillisenä harhaoppina.Korpela, 2015, 253. Näiden ristiretkien merkittävä organisaatioperusta oli Temppeliherrojen ritarikunta, joka sai paavilta virallisen aseman uskonsodan käymiseen. 

Ristiretkien sotilaallinen menestys johtui osaksi siitä, että vastavoimana olleessa seldzukkivaltakunnassa oli otettu käyttöön heimorakenteeseen perustuva appanaasi-järjestelmä. Sen tuloksena valtakunta oli hajonnut itsenäisten sotaherrojen hallitsemiin pieniin alueisiin, jotka kävivät omia sotiaan.  

Myöhemmin ristiretkiä tehtiin myös Euroopassa olevia pakanallisia tai harhaoppisina pidettyjä maita ja kansoja vastaan muun muassa Itämeren etelärannikolle. Itämeren piirissä niillä ei aina ollut paavin virallista tukea, eivätkä aikalaisetkaan pitäneet niitä ristiretkinä. Nimitys saattoi syntyä vasta myöhemmässä historiankirjoituksessa. 

Merkittäviä olivat myös kerettiläisiä vastaan tehdyt ristiretket, joihin kuuluivat sotaretket kataareja eli albigenssejä vastaan Etelä-Ranskassa ja hussilaisia vastaan Böömissä. 

 Ristiretkien taustaa 

 Paaviuden ja Euroopan uusi nouseminen 

Länsi-Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen vuonna 476 läntinen Eurooppa oli ollut heikkouden tilassa. Ennen 1000-lukua Länsi-Eurooppa joutui kestämään siihen ulkopuolelta suuntautuneita hyökkäyksiä, jossa eri ilmansuunnista sitä ahdistelivat Skandinaviasta tulleet viikingit, Unkarin suunnalta tulleet madjaarit ja Pohjois-Afrikassa ja Espanjassa valtaa pitäneet arabit. Tilanne helpottui lännessä ensimmäisen vuosituhannen päättymisen aikoihin, kun useat Länsi-Eurooppaa uhanneet kansat Espanjan Al-Andalusin maureja lukuun ottamatta kääntyivät kristinuskoon. Samalla väestönkasvu oli läntisessä Euroopassa voimakasta, minkä lisäksi myös talous koheni. Näin myös Länsi-Euroopasta tuli vakavasti otettava poliittinen tekijä Euroopan ja Lähi-idän alueella, missä se saattoi tasavertaisesti haastaa niin Bysantin kuin myös islamin valtapiiriin kuuluneet alueet.Madden 2005, s. 28.

Läntisen Euroopan vahvistuessa sisällissodat raastoivat islamilaista maailmaa. Espanjassa Còrdoban kalifaatti hajosi pikkuvaltioiksi vuoden 1000 tienoilla, ja Espanjan takaisinvalloitus eli reconquista eteni varmoin askelin. Myös paavius osoitti vahvistumistaan. Paavi Aleksanteri II ilmoitti synninpäästöistä kaikille Espanjaan lähteville ritareille. Paavien kuva tehtävistään ja vallastaan voimistui, ja Leo I:n aikaiset ajatukset paavillisesta ylivallasta voimistuivat. Esimerkiksi pyhä Gregorius VII katsoi paavinistuimelle kuuluvan täydellisen hallintovallan niin kirkossa kuin koko maailmassakin.Ihmistä suurempi. Paaviuden historia s. 35. Samoin kirkon sisällä alettiin ajatella, että maallisen vallan tuli olla hengellisen vallan ja siten kirkon alainen kaikissa asioissa, jotka koskisivat moraalia tai uskoa. Paavi Gregorius VII katsoi, että paavilla oli oikeus erottaa halutessaan keisareita viroistaan.Madden 2005, s. 29. Paavin valtavaatimuksen herättivät vastarintaa, minkä seurauksena paavinistuin kävi useita vuosikymmeniä kestäneen investituurariidan maallisten hallitsijoiden kanssa. Sen tuloksena lopulta tunnustettiin paavin muuttunut asema Euroopassa sekä maallisten hallitsijoiden valta.Madden 2005, s. 29 ja 30.

 Pyhiinvaellukset sekä kolmen uskonnon Jerusalem 
Arabit olivat valloittaneet Jerusalemin Itä-Roomalta 600-luvulla, mutta kristittyjen pyhiinvaellukset sinne jatkuivat.Madden 2005, s. 22. Jerusalemin pyhiä paikkoja olivat muun muassa perimätietoon perustuvat paikat Jeesuksen kuolin- sekä hautapaikasta. Muutenkin ”Pyhänä maana” tunnettu Lähi-idän alue nykyisen Israelin alueella oli kristityille pyhää, koska Jeesuksen katsottiin eläneen juuri siellä. Egyptiä hallinneet fatimidit kiristivät suhtautumista kristittyihin alamaisiinsa 1000-luvun alussa. Vuonna 1009 he määräsivät Jerusalemin Pyhän haudan kirkkona tunnetun rakennuksen purettavaksi ja estivät kristittyjen pyhiinvaellukset. Myöhemmin kalifit rakennuttivat kirkon uudelleen Bysantin myöntämien avustusten turvin.Madden 2005, s. 23. 

Jerusalemissa kohtasivat eri uskontojen väliset ristiriidat. Jerusalem oli juutalaisen uskonnon pyhä kaupunki. Kristityille Jerusalem oli pyhä paitsi Vanhan Testamentin kertomusten nojalla myös Kristuksen ristiinnaulitsemisen paikkana. Arabien uskonnossa Jerusalem nousi keskipisteeksi kalifi Abd al-Malikin aikana, jolloin sinne rakennettiin arabivaltion keskuspyhäköksi Kalliomoskeija.Popp, V.: The Early History of Islam, Following Insxriptional and Numismatic Testimony. Teoksessa 

 Paavi saarnaa ristiretken puolesta 

Egyptin fatimidit olivat 1000-luvun alussa estäneet pyhiinvaellukset Pyhälle maalle, mikä herätti laajaa suuttumusta kristityssä Euroopassa. Normannikuningas Roger d'Hautevillen onnistunut Sisilian emiraatin valtaus 1060–1070 -luvuilla oli toisaalta osoittanut muslimivallassa olevia heikkouksia. 1000-luvulla Lähi-itään nousi uusi imperiumi, kun Keski-Aasiasta tulleet turkkilaiset seldzukit kukistivat buijidien vallan Bagdadissa ja valtasivat suuria alueita. Seldzukeista tuli uhka myös Bysantille, minkä johdosta Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi vuonna 1095 apua paavi Urbanus II:lta heitä vastaan.

Paavi Urbanus II piti (tai hänen luullaan pitäneen) Clermontin kirkolliskokouksessa vuonna 1095 puheen, jossa hän vaati pyhän haudan vapauttamista.Medieval Sourcebook: Urban II (1088–1099): Speech at Council of Clermont, 1095, Five versions of the Speech .Pernoud 1965, s. 23. Lisäksi paavi ”antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä menehtyneiden synnit anteeksi”. Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden.Kristinuskon historia 2000 s. 142.pienoiskuva|Paavi Urbanus II saarnaa ristiretken puolesta Ranskan kuningas Filip I:n läsnäollessa. Todellisuudessa saarna ei tapahtunut rakennuksen sisätiloissa, vaan väenpaljouden takia se pidettiin ulkona. Kuvitus käsikirjoitukseen Grand Chronicle de France, Jean Fouquet, Tours, n. 1455–1460.Pitämässään puheessa paavi Urbanus II:n väitetään vedonneen kansaan, että se aseistautuisi ja lähtisi sotaan Pyhälle maalle. Urbanuksen mukaan Herran temppelistä oli tehty paholaisen istuin ja kaikkein pyhin oli häpäisty. Paavin puheen väitetään saaneen innostuneen vastaanoton, ja ihmisten kerrotaan huutaneen kuorossa ”Deus lo volt!” (). Varhaisissa lähteissä ei vielä puhuta ristiretkestä, vaan ”ristin ottamisesta” (ts. ristinmuotoisen merkin kiinnittämisestä päällysvaatteeseen) tai ”lähdöstä pyhiinvaellukselle”. Myös paavin puheen historiallisuus on epävarma ja siitä on olemassa kuusi eri versiota.Halsall, Paul: Urban II (1088-1099): Speech at Council of Clermont, 1095. Six Versions of the Speech. Medieval Sourcebook: sourcebooks.fordham.edu. December 1997. Fordham University. 

Paavi valtuutti saarnaajia kiertämään ympäri Eurooppaa ja innostamaan ruhtinaita ja ritareita sotaan. Muutamat ruhtinaat myivät omaisuutensa ristiretken rahoittamiseksi. Juuri näiden ruhtinaiden ansiosta ensimmäinen ristiretki todella toteutui. Esimerkiksi Ala-Lothringenin herttua Godefroy de Bouillon panttasi linnansa ja myi kaksi omistamaansa maatilaa vuonna 1095 Liègen ja Verdunin piispoille, joiden tuotoilla hän varusti 1 000 ratsumiestä ja 7 000 jalkamiestä. Normandian herttua Robert II puolestaan panttasi koko herttuakuntansa veljelleen, Englannin kuningas Vilhelm II Punaiselle voidakseen varustaa tarpeeksi joukkoja ristiretkeä varten.Kristinuskon historia 2000 s. 143. 

Innostusta ristiretkeen on hankala selittää. Historioitsijat ovat tarjonneet syyksi muun muassa sitä, että ristiretkiaatetta tuki varhaisten teologien ajatus ”pyhästä sodasta” pakanakansoja vastaan. Lisäksi useilla ritareilla syy lähteä ristiretkelle heidän sosiaalisten ja taloudellisten ongelmiensa takia, usein lähtivät nuorimmat pojat, jotka eivät olleet perineet maata. Myös paavin lupaukset ikuisesta autuudesta ja syntien anteeksiannosta olivat merkittäviä syitä.Kristinuskon historia 2000 s. 144. Anselm Luccalainen (k. 1086) oli kehittänyt ”pyhän sodan” juridista perustaa roomalaisen oikeuden pohjalta. Kyseessä piti aina olla oikeuden loukkaaminen, jolloin kysymys oli loukatun puolustautumisesta.

 Sydänkeskiajan tärkeimpiä ristiretkiä Lähi-itään 
 1099 Ensimmäinen ristiretki, Jerusalem vallataan
 Vuoden 1101 ristiretki epäonnistunut sarja ristiretkiä, jolta vain harvat selvisivät Pyhään maahan asti. 
 1147–1149 Toinen ristiretki
 1189–1191 Kolmas ristiretki, Saladin valtaa Jerusalemin
 1202–1204 Neljäs ristiretki, Konstantinopoli vallataan
 1219 Viides ristiretki, Egyptiin
 1228 Kuudes ristiretki
 1248–1254 Seitsemäs ristiretki
 1270 Kahdeksas ristiretki, Tunisiaan
 1271 Yhdeksäs ristiretki

 Ensimmäinen ristiretki 

Paavi Urbanus II:n vaikutus johti siihen, että alettiin koota armeijoita ristiretkeä varten. Tarkat luvut ristiretkeläisistä eivät ole tiedossa, mutta ainakin sadantuhannen ihmisen uskotaan valmistautuneen lähtemään sotaan. Joukot kuitenkin vähenivät ennen varsinaisen ristiretken alkua, sillä sekä menetyksiä että karkuruutta esiintyi. Vuonna 1097 Nikaiaan kokoontui suunnilleen 60 000 ristiretkeläistä valmiina käymään sotaan, ja heistä seitsemisen tuhatta oli ritareita.Madden 2005, s. 37. Ensimmäisen ristiretken sotilaat kuuluivat useisiin eri armeijoihin, jotka kaikki olivat valmiita hyökkäämään Jerusalemiin.

Heti alkuun syntyi erimielisyyttä siitä, kuka itse asiassa oli ristiretken johtaja. Paavi Urbanus II oli asettanut oman lähettiläänsä Adhemarin johtoon. Bysantin keisari Aleksios I oli myös hyvin huolestunut, kun suuri ristiretkiarmeija saapui Konstantinopolin ulkopuolelle. Hän vaati, että kaikki johtajat vannoisivat uskollisuuttaan keisaria kohtaan ja palauttaisivat takaisin kaikki seldžukkien Bysantilta valloittamat maat.Madden 2005, s. 40. Ristiretkiaatteen saarnaaminen oli lisännyt myös juutalaisvastaisuutta, koska juutalaiset nähtiin samalla tavalla vääräuskoiksi kuin muslimit. Matkalla Lähi-itään ristiretkijoukot pakottivat kohdalleen osuneet juutalaiset ottamaan kasteen kuoleman uhalla, ja ensimmäisen kuuden kuukauden aikana lähes 10 000 juutalaista surmattiin.

Ensimmäisen suuren voittonsa ristiretkeläiset saivat Nikaian piirityksen jälkeen, jolloin kaupunkia hallussaan pitäneet turkkilaiset antautuivat. Tosin virallisesti antautuminen koski juuri antautumista Bysantille, vaikka bysanttilaisia oli ollut mukana piirityksessä vain muutama tuhat. Nikaian voittoa seurasi takaisku joukkojen marssiessa kohti Dorylaeumin kaupunkia. Tällöin ristiretkeläisarmeija jakaantui ilmeisesti vahingon seurauksena kahteen joukkoon, joista toinen joutui kymmenen tuhannen turkkilaisen ratsumiehen väijytyksen kohteeksi. Ristiretkeläisarmeijan pääjoukko joutui perääntymään turkkilaisia, mutta myöhemmin turkkilaiset saatiin mukaan lähitaisteluun, jossa osallisena oli myös ristiretkeläisten pääjoukko. Dorylaeumin taistelussa turkkilaisjoukot kukistettiin.Madden 2005, s. 41.

pienoiskuva|Jerusalemin valloitus ensimmäisellä ristiretkellä. Keskiaikaisen käsikirjoituksen kuvitusta.
Useita pienempiä voittoja Lähi-idässä seurasi Antiokian piirittäminen. Ristiretkeläisten saapuessa kaupunkiin englantilainen laivasto oli jo ottanut haltuunsa kaupungin satamat, mutta suoraa hyökkäystä kaupunkiin ei uskallettu tehdä johtuen sen massiivisista suojamuureista ja koosta. Piiritys johti ristiretkeläisten keskuudessa puutteeseen ruoasta, minkä paikkaamiseksi lähetettiin retkikunta noutamaan lisää muonavaroja. Retkikunta joutui kuitenkin matkalla taisteluun, joka tuloksettomuudestaan huolimatta pakotti sen palamaan takaisin ilman toivottuja ruokavaroja. Muonavaroja saadakseen lähetettiin suuri joukko ristiretkeläisarmeijasta pyytämään apua Konstantinopolista, jolloin turkkilainen sotapäällikkö Ridwan päätti yrittää hyökätä heikentyneen ristiretkeläisarmeijan kimppuun. Ristiretkeläiset saivat kuitenkin tietää tästä suunnitelmasta, joten he järjestivät turkkilaisille väijytyksen ja löivät näiden joukot. Tämän jälkeen armeija sai jälleen lisää muonavaroja.Madden 2005, s. 42.

Piirityksen aikana ristiretkeläisten onnistui väkivalloin saada suljettua kaikki Antiokiaan johtavat kulkutiet. Tämän jälkeen eräs kaupunkia puolustava komentaja ehdotti eräälle ristiretkeläiskomentajalle, että voisi pettää kaupunkinsa ja päästää joukot sisälle. Ristiretkeläiset tunkeutuivat pian kaupunkiin ja toimeenpanivat verilöylyn, vaikkakaan eivät saaneet kukistettua koko muureilla olevaa vastarintaa. Samalla kaupunkia alkoi lähestyä Mosulin johtajan Kerbogahin armeija, jolta Antiokian johto oli pyytänyt sotilaallista apua ennen kaupungin valtaamista. Kerbogahin joukkoja ei saatu kunnolla pidäteltyä näiden vyöryessä Antiokiaan, jolloin tilanne vaikutti ristiretkeläisten kannalta epätoivoiselta ja menetetyltä. Epätoivo johti kuitenkin uskonnolliseen hurmokseen ristiretkeläisissä, minkä seurauksena nämä kävivät itse hyökkäykseen ja löivät yllättyneen Kerbogahin joukot, jotka oli laskettu hajalle.Madden 2005, s. 43.

Antiokiasta ristiretkeläisten oli tarkoitus hyökätä Jerusalemiin, mutta Antiokian valtauksesta uupuneet joukot päättivät siirtää hyökkäyksen alkamisajankohtaa. Hyökkäystä odotellessaan ristiretkeläisten johtajat riitaantuivat keskenään Antiokian hallitsemisesta, sillä Bohemond di Taranto vaati Antiokiaa itselleen, kun taas Toulousen kreivi Raymond katsoi kaupungin kuuluvan solmittujen sopimusten mukaisesti Bysantin keisarille. Riita johti lopulta ristiretkeläisarmeijan yhtenäisyyden hajoamiseen.

Kun marssi kohti Jerusalemia alkoi, maksoivat useiden kaupunkien johtajat ristiretkeläisille siitä, etteivät nämä hävittäisi matkansa varrella olevia kaupunkeja.Madden 2005, s. 45. Ristiretkeläisten saapuessa Tripolin alueelle he joutuivat ongelmiin. Aluetta hallitsivat Egyptin fatimidit, joiden kanssa ristiretkeläisillä oli liitto. Tämän johdosta ristiretkeläisten oli lähetettävä delegaatio Egyptiin pyytämään Jerusalemin vapaaehtoista luovuttamista ristiretkeläisille. Kun vastaus oli kieltävä, aloittivat ristiretkeläisjoukot hyökkäyksensä Palestiinan kaupunkeja vastaan, missä fatimideilla ei ollut silloin lainkaan sotajoukkoja. 

Jerusalem vallattiin 15. heinäkuuta 1099 yli kuukauden kestäneen piirityksen jälkeen. Godefroy de Bouillon otti itselleen kaupungin hallitsijuuden ja kuninkaan sijasta arvonimen Advocatus Sancti Sepulchri (). Valtauksen yhteydessä tapahtunutta verilöylyä lienevät muslimit myöhempinä aikoina suurennelleet, mutta joitakin joukkomurhia kuitenkin tehtiin myös kaupungin valtaamisen jälkeen sekä sen yhteydessä.Madden 2005, s. 47.

 Ristiretkeläiskuningaskuntia Pyhällä maalla 

pienoiskuva|Balduin I:n, Godefroy de Bouillonin veljen, kruunaaminen Jerusalemin ensimmäiseksi kuninkaaksi.
Ensimmäisen ristiretken onnistumisen jälkeen ristiretkeläiset olivat saavuttaneet vankat asemat Lähi-idässä, minkä johdosta suuri osa ristiretkille osallistuneista saattoi palata kotiinsa. Godefrey de Bouillonin kuoleman jälkeen vuonna 1100 hänen veljensä Balduin I kruunattiin Jerusalemin kuninkaaksi ja ensimmäinen ristiretkeläiskuningaskunta syntyi.

Italian laivaston avulla saatiin vallattua vielä useita muitakin Syyria-Palestiinan tärkeitä satamakaupunkeja, mitkä muodostuivat merkitykseltään tärkeiksi syntyneelle ristiretkeläiskuningaskunnalle, koska suoraa maayhteyttä Eurooppaan ei ollut, johtuen riidoista Antiokiaa vallassaan pitäneen Bohemond di Taranton ja Bysantin keisari Aleksios I:n kanssa. Italialaisten avulla ristiretkeläiskuningaskunnan johtajien onnistui turvata rannikkonsa turvallisuus, mutta tämä ei poistanut uhkaa Egyptistä tulevasta hyökkäyksestä.Madden 2005, s. 49. Myös Damaskos aiheutti huolta Jerusalemin hallitsijoille, jotka ehdottivatkin uutta ristiretkeä kaupunkia vastaan. Koska ristiretki ei toteutunut, naitti kuningas Balduin II tyttärensä Anjoun kreivi Fulkille, josta tuli siten kruununperijä. Rikas kreivi kykeni varustamaan Damaskokseen hyökkäävät sotajoukot, jotka eivät kuitenkaan onnistuneet missään vaiheessa valtaamaan kaupunkia.

Muutenkin ristiretkeläisvaltiot olivat sotilaalliselta voimaltaan heikkoja, vaikka saattoivatkin siitä huolimatta muodostaa uhan läheisille muslimien hallitsemille kaupungeille. Esimerkiksi Antiokian onnistui eräässä vaiheessa jo uhata Aleppon kaupunkia. Myöhemmin Antiokian mahdollisuudet uhata Syyriaa kaatuivat Aleppon voimistumiseen ja sisäisiin vallanperimyskiistoihin Antiokiassa.

 Hengellisten ritarikuntien synty 

pienoiskuva|pysty=0.8|Johanniittain risti kuvattuna Maltan ritarikunnan vaakunaan.
Kahden vaikutusvaltaisen hengellisen ritarikunnan, temppeliherrojen ja johanniittojen, perustaminen ratkaisi aikanaan Lähi-idän kristillisissä kuningaskunnissa vallinneen ongelman kaupunkien puolustuksesta.Madden 2005, s. 52. Ensimmäisinä vuosinaan kristilliset kuningaskunnat olivat suojattomia ulkopuolisia hyökkäyksiä vastaan, eivätkä ne voineet taata Pyhällä maalla matkaavien pyhiinvaeltajien turvallisuutta. Ratkaistakseen tämän ongelman Hugo Paynsilainen perusti noin vuonna 1120 kristillisen ritarikunnan, jonka tehtäviin kuuluisi Jerusalemin ympäristössä matkaavien pyhiinvaeltajien suojeleminen. Ritarikunta sai päämajakseen Jerusalemin kuningas Balduin II:n määräyksestä Salomon temppelinä tunnetun Al-Aqsan moskeijan rauniot. Tämä ritarikunta tultiin myöhemmin tuntemaan temppeliherrain ritarikuntana. Paavin vahvistettua ritarikunnan säännöstön vuonna 1129 ritarikunta alkoi suuresti kasvaa ja sai lahjoituksia kristityiltä lääninherroilta.

Toinen merkittävä ritarikunta oli Johanniittain ritarikunta, joka sai alkunsa vuonna 1099 Jerusalemiin rakennetun Pyhän Johanneksen sairaalan perustamisesta. Sairaala saavutti pian suosiota, ja myös paavi siunasi sen, mitkä molemmat takasivat sairaalaa johtaville munkeille runsaita taloudellisia lahjoituksia. Myöhemmin johanniitat alkoivat järjestäytyä sotilaallisesti, ja järjestö otti Jerusalemin kuninkaan pyynnöstä vastuun eräiden linnoitusten suojelemisesta. Yhdessä temppeliherrojen kanssa johanniitat muodostivat myöhempinä aikoina Jerusalemin varusväen.

 Vuoden 1101 ristiretki  

Vuoden 1101 ristiretken taustalla oli se seikka, että vaikka ensimmäisen ristiretken onnistumisesta iloittiin, oltiin samalla huolestuneita ristiretken vaikutusten turvaamisesta. Esimerkiksi paavi Urbanus II:n seuraaja Paschalis II edusti tätä mielipidettä. Ajatus valloitusten säilyttämisestä johti siihen, että ensimmäiseen ristiretkeen aikanaan sitoutuneita, mutta myöhemmin kieltäytyneitä ylimyksiä ja alettiin painostaa lähtemään uudelle ristiretkelle. Samalla katsottiin, että jotkut ristiretkeläiset olivat palanneet sodasta liian nopeasti, jolloin heitäkin vaadittiin palaamaan Lähi-itään.

Painostus johti siihen, että joukko huonosti organisoituja joukkoja lähti käymään sotaa Lähi-idässä. Seurauksia huonosti organisoitujen joukkojen lähettämisestä olivat useat lähes täydelliset tappiot, joita ristiretkeläiset kokivat taistellessaan Pyhällä maalla. Vuoden 1101 ristiretkeen osallistui kyllä myös hyvin organisoituja joukkoja, kuten kreivi Guillaume de Neversin johtama armeija, joka kuitenkin murskattiin väijytyksessä. Taistellessaan vuoden 1101 ristiretkeläisiä vastaan turkkilaiset käyttivät uusia taistelutyylejä, joita he tulivat hyödyntämään myös myöhempien ristiretkien aikana.

 Toinen ristiretki 

pienoiskuva|Bysantin keisari Manuel I Komnenos.
Vuonna 1144 muslimiarmeijaa johtavan Zengin onnistui saada Edessa antautumaan. Ristiretkeläiskuningaskunnat Lähi-idässä olivat heikossa tilassa, eikä eurooppalaisilla ollut Edessassa kunnollista sotilaallista johtoa, eivätkä Jerusalemista tulleet joukot ehtineet apuun ennen kaupungin antautumista.

Edessan menetyksen jälkeen paavi Eugenius III aloitti järjestelyt uuden ristiretken aikaansaamiseksi. Hän muun muassa lähetti Ranskan kuningas Ludvig VII:lle ristiretkeen kehottavan bullan. Kuningas itse kannatti ajatusta, mutta saadakseen myös vastahakoiset ylimyksensä samalla kannalle hän pyysi apua munkki Bernhard de Clairvaux'lta, joka alkoikin saarnata uuden ristiretken puolesta ja sai joukon kannattajia. Ajatus uuden ristiretken järjestämisestä alkoi levitä Ranskan ulkopuolelle, ja Bernhardin onnistui taivutella myös Saksan keisari Konrad III:n mukaan sotaan. Saksassa ajatus tosin myös herätti vastustusta, koska osa ylimyksistä toivoi mieluummin pyhää sotaa slaavilaisia pakanaheimoja vastaan.Madden 2005, s. 60. Tämän johdosta paavi Eugenius III siunasi myös tämän sodan ristiretkenä.

Ristiretki alkoi kireissä tunnelmissa, sillä Saksan keisari Konrad III:n saapuessa Bysantin raja-alueille keisari Manuel I Komnenos kävi sotaa Sisilian kuningas Roger II:ta vastaan. Samalla Bysantin keisari oli solminut rauhan Vähän-Aasian voimakkaimman muslimivallan kanssa. Lisäksi keisarin suhtautuminen ristiretkiaatteeseen oli viileä, sillä hän ei katsonut ristiretkien hyödyttävän Bysanttia. Lisäksi Ranskassa yleinen mielipide oli häntä vastaan, minkä vuoksi hän pelkäsi saksalaisen armeijan loikkaamista Roger II:n puolelle.Madden 2005, s. 61. Tilannetta pahensi myös se, että Saksan ja Ranskan ristiretkeläisarmeijat olivat paikoin kurittomia ja aiheuttivat tuhoa kulkiessaan Bysantin halki, eikä paavi Eugenius III ollut edes yrittänyt suostutella Bysantin keisaria ottamaan vastaan näitä kahta ristiretkeläisjoukkiota.Madden 2005, s. 63.

Bysantissa saksalaisia kehotettiin kulkemaan Vähä-Aasiaan nopeasti. He eivät jääneet odottamaan ranskalaisia, vaan marssivat kohti Edessaa. Keisari Konrad III jakoi armeijansa kahteen divisioonaan, ensimmäisen tuhosivat seldžukit 25. lokakuuta 1147 Dorylaeumin taistelussa. Toinen tuhottiin samaan tapaan alkuvuodesta 1148.

Keisari Manuel I:n suhteet Ranskaan olivat jonkin verran paremmat, mutta hän kieltäytyi avustamasta omilla joukoillaan ja vannotti palauttamaan vallatut alueet Bysantille. Ranskalaiset tapasivat keisari Konrad III:n joukkojen jäänteet Nikaiassa, mutta Ludvig koki samanlaisen tappion kuin saksalaiset olivat kokeneet. Armeijoiden jäänteet pääsivät lopulta Syyriaan meritse.

Jerusalemissa Konrad vakuutti kuningas Balduin III:n hyökkäämään Damaskokseen, vaikka valtakunnilla oli aselepo. Muut ristiretkeläiset halusivat hyökätä heikompaan Aleppoon, joka olisi ollut portti Edessaan ja hillinnyt Nur al-Dinin vallan kasvua. Damaskoksen piiritys alkoi heinäkuussa 1148, mutta ristiretkeläiset olivat vedettömällä aavikolla ja vetäytyivät alle viikon kuluttua. Konrad ja Ludvig palasivat kotiin.

Ristiretken tuloksena Damaskos ei enää luottanut ristiretkeläisiin ja kaupunki luovutettiin Nur al-Dinille vuonna 1154. Balduin III valloitti Askelonin vuonna 1153 ja toi epäonnekseen Egyptin sodan piiriin. Bernhard Clairvaux koki myös nöyryytyksen ja yritti sanoutua irti ristiretkestä.

 Taistelut Egyptissä 

Ennen kolmannen ristiretken alkua Egyptissä käytiin sisäistä kamppailua vallasta. Jo ilman ristiretkiä ja niiden mukanaan tuomia ristiretkeläiskuningaskuntia Egyptin sisäpoliittinen tilanne oli sekava, sillä vaikka valta oli periaatteessa kalifien hallussa, kuului käskyvalta käytännössä pääministereille eli visiireille. Sisäpoliittisten ongelmiensa takia Egypti osti veroillaan rauhan Jerusalemin kuningaskuntaa johtavalta kuningas Balduin III:lta. Kun visiiri vaihtui vallankaappauksen seurauksena Egyptissä, myös verojen maksaminen Jerusalemiin lopetettiin. Tämän seurauksena silloinen kuningas Amalric I aloitti sodan Egyptiä vastaan. Sota kuitenkin epäonnistui, koska kuninkaan armeija ei päässyt etenemään Niilin tulvien takia.Madden 2005, s. 68.

Samaan aikaan syrjäytetty visiiri Shawar pyysi tukea vaikutusvaltaiselta sotapäällikkö Nur al-Diniltä, joka lähetti armeijansa auttamaan visiiriä. Tämän armeijan komentajina toimi sotapäällikkö Shirkuhin lisäksi Salah ad Din, eli Saladin. Tämä armeija onnistui valtaamaan Kairon, jolloin Shawar sai valtansa takaisin. Saadakseen itselleen riippumattomuuden Nur al-Dinista, pyysi Shawar sotilaallista apua Amalric I:ltä, joka oli vastustanut Shawarin edeltäjää. Syntyneiden taistelujen tuloksena ristiretkeläiset vetäytyivät vapaaehtoisesti Egyptistä, jolloin Amalrik I:lle alettiin vastapalveluksena maksaa entistä suurempia veroja. Samoin Amalrik I sai vapaasti perustaa ristiritarivaruskunnan Kairoon. 

Johanniittain ritarikuntaa johtaneen suurmestari Gilbert d'Assaillyn onnistui vuonna 1168 saada Amalric I rikkomaan aseleponsa Egyptin kanssa. Jouduttuaan taas sotilaallisen uhan eteen visiiri Shawar pyysi uudelleen apua Nur al-Dinilta, ja saikin sitä. Ristiretkeläiset kärsivät Egyptiä vastaan niin raskaita tappioita, että kuningas Amalric I päätti perääntyä. Tätä voittoa seuranneena vuonna Nur al-Dinin armeijassa komentajana toiminut Shirkuh tappoi visiiri Shawarin ja otti tämän paikan. Shirkuh ei kuitenkaan elänyt enää kauan vaan kuoli muutamaa viikkoa vallankaappauksen jälkeen. Tällöin visiirin vallan otti itselleen Saladin. Saladin valmistautui torjumaan sekä Bysantin että ristiretkeläisten tuoman uhan, ja hänen onnistuikin selviytyä voittajana Damiettan piirityksestä, jonka lopuksi keskinäinen epäluulo rikkoi Bysantin ja ristiretkeläisten liiton. Saladinin asema ei kuitenkaan ollut turvattu, sillä pian Bysantti uudisti liittonsa Amalricin kanssa, eikä myöskään Nur al-Din ollut tyytyväinen nykytilanteeseen. Saladin pääsi kuitenkin tästäkin pinteestä, sillä Nur al-Din kuoli vuonna 1174, ja samana vuonna Amalric kuoli punatautiin.Madden 2005, s. 69.

 Saladinin voimistuminen ja Jerusalemin kuningaskunnan tappio 

pienoiskuva|Saladin kuvattuna 12. vuosisadalta peräisin olevassa arabialaisessa teoksessa.
Nur al-Dinin kuollessa Saladin alkoi toimia hänen asemansa perimiseksi. Saladin esiintyikin Egyptissä islamin puolustajana ja eurooppalaisten ristiretkeläisten vastustajana, vaikka hän samanaikaisesti soti Nur al-Dinin sukulaisia ja muita muslimeja vastaan.Madden 2005, s. 70. Saladinin seurueeseen kuulunut Baha ad-Din ibn Shaddad kirjoitti teoksessaan Saladinin elämä Saladinista ja islamissa esiintyvän jihadin, pyhän sodan merkityksestä hänen elämälleen:Baha ad-Din ibn Shaddadin 1100-luvun lopussa kirjoittama Saladinin elämä.



Kun Nur al-Dinin suku halusi nostaa tämän pojan as-Salih Ismailin isänsä seuraajaksi, päätti Saladin tunnustaa tämän oikeuden isänsä asemaan eli epäviralliseen Aleppon ja Damaskoksen hallitsijuuteen. Samalla Saladin kuitenkin sanoi olevansa alaikäisen Ismailin sijaishallitsija, minkä vuoksi aluetta nimellisesti hallitseva kalifi nimittikin Saladinin Nur al-Dinin alueiden hallitsijaksi. Aleppo oli kuitenkin yhä Nur al-Dinin suvun hallinnassa, joten Saladin joutui käymään valtansa lujittamiseksi useita taisteluja. 

Saladinin voimistuessa Jerusalemin kuningaskunnan johtajaksi nousi Balduin IV. Vuonna 1177 Saladin aloitti hyökkäyksensä kuningaskuntaa vastaan, jolloin kuningas Balduin IV lähti marssimaan joukkoineen häntä vastaan. Saladinin armeijan joukkovahvuuden pelottamana kuningas kuitenkin päätti perääntyä, jolloin Saladin antoi armeijansa hajota suorittamaan ryöstelyä. Tilanteeseen tarttuen kuningas Balduin IV aloitti hyökkäyksensä Saladinia vastaan ja onnistui lyömään tämän joukot. Saladin jatkoi hyökkäyksiään, ja jo seuraavana vuonna hän onnistui saavuttamaan voiton ja surmasi koko varuskunnan.

Vuonna 1187 Saladin saavutti siihen asti suurimman voittonsa ristiretkeläisjoukoista. Hän onnistui noin kolmenkymmenen tuhannen miehen vahvuisella armeijallaan saartaa Jerusalemissa vallan kaapanneen Guy de Lusignanin joukot, jolloin nämä jäivät vaille ruokaa ja juomaa. Saladin ei kuitenkaan käynyt hyökkäykseen, vaan odotti seuraavaan päivään. Päivän kuumimman ajan koittaessa ristiretkeläisjoukkojen jalkaväki ilmeisesti pakeni, jolloin ratsuväki jäi yksin Saladinin armoille. Voitto jätti ristiretkeläisvaltiot turvattomiksi ja avasi Saladinille tien Jerusalemin kuningaskunnan kukistamiseksi. Tammikuussa 1189 Jerusalemin kuningaskunta oli kukistunut, Tripolin kreivikunta voitettu ja Antiokian ruhtinaskunta oli heikoimmillaan. Ristiretkeläisten kannalta voimakkain paikka Lähi-idässä olikin Tyros, jonne lähetettiin joukoittain vahvistuksia.

 Kolmas ristiretki 

pienoiskuva|pysty|Kuningas Rikhard I Leijonamieli, taiteilija Merry-Joseph Blondelin kuvitteellinen maalaus 1841.
Paavi Gregorius VIII:n vedottua useisiin eurooppalaisiin ruhtinaisiin nämä aloittivat 1180-luvun lopussa kolmannen ristiretken. Pyhälle maalle suuntasivat kolmen kuninkaan armeijat: Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan joukot Fredrik I Barbarossan johdolla, Ranskan armeija Filip II Augustin johtamina ja englantilaiset joukot kuninkaansa Rikhard I Leijonamielen käskyvallassa.Zetterberg 2006, s. 309. Keisari Fredrik Barbarossa kuitenkin hukkui saavutettuaan voiton seldžukeista. Tästä huolimatta hänen joukkonsa jatkoivat matkaa Akkon kaupunkiin saakka, minne Rikhard I ja Filip II olivat jo ehtineet. 

Saatuaan Akkon vallattua Saladinilta, Rikhard päätti vallata Jaffan, joka tarvittiin hyökkäykseen Jerusalemiin. Marssilla Saladin hyökkäsi, mutta Rikhard voitti tämän joukot selvästi. Tammikuussa 1192 Rikhard oli valmis hyökkäykseen Jerusalemiin, mutta Saladin vahvisti armeijaansa ja linnoitti kaupungin. Hän saavutti kahdesti näköetäisyyden kaupunkiin, mutta Saladinin joukot löivät hänet takaisin. Seuraavaksi Saladin yritti valloittaa takaisin Jaffan, mutta Rikhardin pienempi armeija voitti hänet 31. heinäkuuta.

Rikhard ja Saladin sopivat 2. syyskuuta 1192 kolmen vuoden aselevosta, jossa Jerusalem jäisi muslimivaltaan, mutta aseettomat pyhiinvaeltajat saisivat vierailla kaupungissa. Rikhard palasi Englantiin syyskuun lopussa, Leopold V sai hänet kuitenkin vangiksi matkalla ja vaati korkeat, 150 000 hopeamarkan lunnaat ja alistumista keisarin vasalliksi.

 Neljäs ristiretki 

pienoiskuva|Ristiretkeläiset hyökkäävät Konstantinopoliin vuonna 1204.
Epäonnistuneen kolmannen ristiretken vuoksi paavi Innocentius III kehotti eurooppalaisia ruhtinaita lähtemään neljännelle ristiretkelle vuosina 1202–1204 Egyptiin. Ristiretkeläisjoukkojen saapuessa Venetsian tasavaltaan selvisikin, että koska ristiretkeläisillä ei ollut rahaa hankkia laivoja, oli heidän laivojen saamiseksi autettava venetsialaisia sekä bysanttilaista kruununtavoittelijaa. Tämän takia ristiretkeläiset auttoivat Bysantin hallitsijan virkaa tavoitelleen prinssin nousemaan valtaistuimelle. Konstantinopolilaiset alkoivat kuitenkin kapinoida, mikä johti siihen, ettei ristiretkeläisille luvattuja palkkoja voitu maksaa. Tiedon selvittyä ristiretkeläiset valtasivat Konstantinopolin uudelleen vuonna 1204, mutta tällä kertaa sotilaiden sallittiin alkaa ryöstellä kaupunkia.Zetterberg 2006, s. 310. Lisäksi Bysantin keisarikunta hajotettiin, ja perustettiin Latinalainen keisarikunta. Samalla Venetsian tasavallalle luovutettiin lähes kaikki Kreikan saaret. Neljättä ristiretkeä ei jatkettu sen pitemmälle, vaan Konstantinopolista ryöstettyjä aarteita alettiin kuljettaa Eurooppaan.

 Viides ristiretki 

pienoiskuva|vasen|Damiettan kaupungin valtaus.
Viides ristiretki vuosina 1217–1221 lähti Unkarista, Itävallasta ja Baijerista neljännen kirkolliskokouksen vuonna 1215 siunaamana. Paavi Innocentius III varusti retken matkaan hyökkäämään nousevaa voimakasta muslimivaltio Egyptiä vastaan. Koska toinen ristiretki oli ollut pettymys, hän halusi välttää kuninkaiden sekaantumista matkajärjestelyihin. Keisari Fredrik II olisi ollut innokas, mutta paavi torjui hänen osallistumisensa. 

Ristiretkeläisten onnistui valloittaa Damiettan kaupunki Egyptissä vuonna 1219. Voitonhuumassaan he yrittivät hyökätä myös Kairoon, mutta Niili tulvi heidän edessään ja saartoi ristiretkeläiset, jotka tulivat pahasti lyödyiksi.

 Kuudes ristiretki  

Kuudes ristiretki vuonna 1228 oli ensimmäinen, jota ei järjestetty suoranaisesta paavin määräyksestä. Sen johtaja, keisari Fredrik II, lähti Brindisistä kohti Syyriaa. Diplomaattisin keinoin hän saavutti suurta menestystä ja valloitti Jerusalemin, Nasaretin ja Betlehemin, mutta vain kymmeneksi vuodeksi. Fredrik II oli halunnut osallistua jo viidennelle ristiretkelle, mutta paavi ei hyväksynyt häntä mukaan, koska pelkäsi auktoriteettinsa kyseenalaistamista. Vuonna 1225 Fredrik nai Jerusalemin kuningatar Jolanda II:n, joka oli Jerusalemin kuningaskunnan kuningatar Maria de Monferrato ja tämän puolison Jean de Briennen tytär. Tämän jälkeen Fredrikillä oli laillinen syy olla kiinnostunut kuningaskunnan palauttamisesta valtaan.

Keisari Fredrik II lähti Brindisistä Syyriaan vuonna 1227. Epidemian takia Fredrikin laivaston piti palata Italiaan. Ristiretkeläisvalan rikkominen antoi paaville syyn julistaa Fredrik pannaan. Tästä huolimatta Fredrik lähti uudelleen kohti Syyriaa, ja saapui Akkoon syyskuussa 1228. Akkossa, joka oli Jerusalemin kuningaskunnan nimellinen pääkaupunki, oli erilaisia mielipiteitä Fredrikistä. Hänen oma armeijansa ja iso osa ylimystöstä tuki häntä, mutta patriarkka, Temppeliherrat ja monet tavalliset kansalaiset eivät häntä tukeneet. Tämä liittyi yleiseurooppalaiseen jakaantumiseen paavin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kannattajiin. Keisari Fredrik sai kuitenkin kaupungin yhtenäistymään.

Tämän jälkeen Fredrik siirsi kaikki kokoon saamansa joukot Akkosta Jaffaan ilmaisten näin selvästi, että hänen aikomuksenaan oli hyökätä linnoittamattomaan Jerusalemiin. Egyptin sulttaani Al-Kamil tarjosi nopeasti sopimusta, josta Fredrik ei voinut kieltäytyä. Vuoden 1229 Jaffan sopimuksella Fredrik sai Jerusalemin, Betlehemin, Nasaretin ja muutamia muita paikkakuntia sekä pyhiinvaeltajien tien Jaffaan. Jerusalemia ei linnoitettu, koska muslimit saivat oikeuden valvoa Temppelivuorta ja sen moskeijoita. Lisäksi sovittiin kymmenen vuoden aselevosta. Näin Fredrik pääsi ratsastamaan Jerusalemiin kuninkaana, mutta itse asiassa sijaishallitsijana, sillä hänen alaikäinen poikansa Konrad IV oli perinyt Jerusalemin kruunun äidinäidiltään. Paavi ei sopimusta hyväksynyt, koska hänen mukaansa muslimeja vastaan piti taistella eikä tehdä heidän kanssaan kauppoja.

 Seitsemäs ristiretki  

Seitsemäs ristiretki vuosina 1248–1254 oli Ranskan kuningas Ludvig IX:n järjestämä ristiretki Egyptiin. Hän lähti sinne 15 000 miehen voimin, mutta retki epäonnistui pahasti: egyptiläiset löivät ranskalaiset Al Mansurahissa, ja Ludvig itse päätyi egyptiläisten vangiksi Damiettaan, mistä hänet vapautettiin suuria lunnaita vastaan. Sen jälkeen Ludvig piileskeli ristiretkeläishovissaan Akkon kaupungissa.

 Kahdeksas ristiretki 

Kahdeksas ristiretki vuonna 1270 oli Ludvig IX:n järjestämä ristiretki, jonka alkuperäinen tavoite oli avustaa ristiretkeläisvaltioiden jäänteitä Syyriassa. Retki kuitenkin päätyi Tunisiaan, jossa Ludvig vietti kaksi kuukautta ennen kuin kuoli elokuussa 1270 ruttoon.

Tuohon aikaan mamelukit laajensivat valtaansa itäisellä Välimerellä. Jerusalemin kuningas oli vetäytynyt Akkoon, ja Ludvig halusi lähteä hänen avukseen. Ludvigin veli, Sisilian kuningas Kaarle I taivutteli veljensä aloittamaan retken Tunisian valloituksella sillä verukkeella että Tunisiasta käsin olisi helpompi hyökätä Syyriaan ja Egyptiin. Tunisian sulttaanilla oli yhteyksiä Espanjaan, joten saattoi kuvitella että hän olisi käännytettävissä kristinuskoon. Tämä palveli ennen kaikkea Kaarlen omia valtapyrkimyksiä, sillä mamelukit havittelivat myös Sisiliaa.

Retkeläiset saapuivat Afrikkaan heinäkuussa ja sairastuivat punatautiin saastuneesta juomavedestä. Ludvig kuoli samana päivänä kun Kaarle saapui joukkoineen paikalle. Kaarle julisti Ludvigin pojan Filip III Rohkean uudeksi kuninkaaksi, mutta tämän alaikäisyyden takia otti itse ristiretken johdon käsiinsä. Piiritysjoukkojen jatkuvan sairastelun takia Tunisin piiritys lopetettiin 30. lokakuuta. Sopimus sulttaanin kanssa takasi kaupungin munkeille vapauden harjoittaa uskontoaan, ja jonkinlaiset vapaakauppaoikeudet, joten ristiretkeä voidaan hyvällä tahdolla sanoa menestykseksi. Kaarle liittoutui Englannin kuningas Edvard I Pitkäsäären kanssa. Kun Kaarle jatkoi Tunisian piiritystä, Edvard iski Syyriaan. Syyrian retki, yhdeksäs ristiretki, lasketaan joskus osaksi kahdeksatta.

 Yhdeksäs ristiretki 

Yhdeksäs ristiretki vuonna 1271 yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan. Retken syynä oli Egyptin mamelukkien valtakunnan jatkuva kasvu ja pian tapahtuva viimeisten ristiretkeläisten linnoitusten hylkääminen. Pohjois-Afrikkaan suuntautunut kahdeksas ristiretki sekä Pyhään maahan suuntautunut yhdeksäs olivat osina laajempaa suunnitelmaa, johon kuului muun muassa espanjalaisten kuninkaiden toimintaa, armeijan liikehdintää pakanoita vastaan itäisessä Euroopassa sekä liitto mongolien kanssa mamelukkeja ja osmaneja vastaan. Siksi ristiretkeläisten kansallisuus vaihteli eurooppalaisista prinsseistä (Englannin prinssi Edvard Plantagenet, tuleva Edvard I ja Ranskan Ludvig IX) uskonnollisiin johtajiin (Latinalaisen keisarikunnan keisari) ja mongolijohtajiin kuten Möngke- ja Hülegü-kaanit.

Ensisijainen syy retkelle oli mongolien häviö mamelukeille vuonna 1260. Vihollisten kukistuttua mamelukki Baibars murhautti voittoisan Qutuzin ja sai näin sulttaanin tittelin itselleen. Heti päästyään valtaan hän järjesti hyökkäyksiä kristittyjen retkikuntia vastaan Arsufissa, Athlithissa, Haifassa, Safedissa, Jaffassa, Askalonissa ja Caesareassa. Kun ristiretkikaupungit linnoituksineen kaatuivat yksitellen, niiden asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Kristityt pyysivät apua Euroopan hallitsijoilta, mutta apu tuli hitaasti. Vuonna 1268 Baibars kukisti Antiokian, millä hän turvasi mamelukkien valtakunnan pohjoisrajan ja siirsi uhan ristiretkeläisten kaupunkiin Tripoliin.

Suunniteltiin, että prinssi Edvard Plantagenet ja Ludvig IX:n veli Sisilian kuningas Kaarle I veisivät armeijansa Jerusalemin kuningaskunnan pääkaupunkiin Akkoon, minne Baibarsin sotaretki lopulta suuntaisi. Juuri kun he saapuivat kaupunkiin, Baibars oli Tripolin kimpussa, joka oli viimeinen jäljellä oleva alue Tripolin maakunnasta ja täynnä kristittyjä pakolaisia. Päämajoistaan Kyproksella ja Akkossa Edvard ja Kaarle hyökkäsivät joukkoineen Baibarsin sisälinjoihin. Loppuvuoden prinssi odotteli edesmenneen Ludvig IX:n ristiretkeläisiä sekä korjaten ja vahvistaen kaupungin puolustuksia.

Baibars alkoi epäillä, että mereltä oli tulossa hyökkäys Egyptiin, ja koska hän piti tilannetta vaarallisena, hän rakennutti laivaston vastaamaan aavistelemaansa hyökkäykseen. Kun laivasto oli valmis, Baibars ei hyökännyt suoraan ristiretkeläisiä vastaan vaan yritti vuonna 1271 rantautua ensin Kyproksen kuningaskuntaan toivoen houkuttelevansa esiin Jerusalemin nimellisen kuninkaan, Kyproksen kuningas Hugo III de Lusignanin (noin 1235–1284) ja tämän Akkon laivaston. Sulttaani tahtoi valloittaa saaren jättääkseen siten prinssi Edvardin ja muut ristiretkeläiset saarroksiin Pyhään maahan. Hyökkäys ei kuitenkaan onnistunut, ja Baibarsin laivasto tuhottiin.

Voiton jälkeen prinssi Edvard ymmärsi, että pidemmän oleskelun takaamiseksi kristillisessä seurakunnassa vellovat erimielisyydet olisi tukahdutettava, ja toimi sovittelijana Hugon ja tämän vastahakoisten ritareiden kanssa. Välien sovittelun jälkeen Edvard aloitti neuvottelut Baibarsin kanssa yhdentoista vuoden aselevon puolesta. Neuvottelut kuitenkin olivat vähällä päättyä sulttaanin lähetettyä salamurhaajia prinssin luo. Edvard ja hänen ritarinsa surmasivat salamurhaajat ja ryhtyivät heti suunnittelemaan hyökkäystä Jerusalemiin. Ennen kuin kostoretki alkoi, prinssi sai tiedon, että hänen isänsä Henrik III oli kuollut ja hänestä tulisi Englannin seuraava kuningas. Baibarsin kanssa tehtiin sopimus, ja Edvard I pääsi palaamaan Englantiin, missä hänet kruunattiin kuninkaaksi vuonna 1272. Sulttaani Baibars palasi joukkoineen Kairoon.

 Katso myös 

 Ristiretket Suomeen
 Jerusalemin kuningaskunta
 Latinalainen keisarikunta

 Lähteet 





 Viitteet 

 Kirjallisuutta 
 Jensen, Kurt Villads: Ristiretket [Korstogebe]. Käännös: Kirsi Salonen. Turku: Turun Historiallinen Yhdistys, 2019. 306 sivua. .

 Aiheesta muualla 
 Rossi, Leena : Pahan tappajat ja marttyyriuden etsijät. Arvostelu teoksesta Jensen, Kurt Villads: Ristiretket. (Agricolan kirja-arvostelut 20.3.2020)

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit