Liikenne Suomessa

Suomen liikenteen erityspiirteisiin vaikuttavia olosuhteita ovat Suomen harva asutus, pitkähköt välimatkat ja ilmasto, kun talvisin vesireitit jäätyvät ja maa saa lumipeitteen.

Vuorokaudessa suomalaiset liikkuvat keskimäärin 35 kilometriä, joka koostuu 2,4 eri matkasta (2024). Näistä matkoista kuljetaan 58 % henkilöautolla, 30 % jalan, joukkoliikenteellä 10 % ja polkupyörällä 9 %. Vuosien 2019–2021 koronapandemia vähensi liikkumista, eikä matkustaminen palannut sitä edeltävälle tasolle vielä vuonna 2024, vaikka etätyön osuus kääntyi laskuun.

Suomalaisten kulkutapavalinnoissa ei ole tapahtunut viime vuosina merkittäviä muutoksia. Suomen joukkoliikenteen matkustajamäärät ovat pääosin palautuneet koronapandemiaa edeltäneelle tasolle, vaikka markkinalähtöisen pitkän matkan linja-autoliikenteen vuoroja on karsittu rajusti. Vuodesta 2000 vuoteen 2024 henkilöautojen määrä on kasvanut merkittävästi, noin 2,1 miljoonasta 2,8 miljoonaan eli 30 %. Ulkomaankaupasta 96 % kulkee meriteitse, vaikka ulkomaan tuonti ja vienti Saimaan kanavan kautta on loppunut. Venäjän hyökkäyssodan ja koronapandemian myötä Suomi menetti kilpailuedun Euroopan ja Aasian välisten lentojen solmupisteenä. 

Vuonna 2023 noin kahdella kolmesta yli 15-vuotiaasta suomalaisesta oli ajokortti. Ajokortin hankkivien nuorten osuus on vähentynyt ajan myötä, mutta vanhenevat kuljettajat pitävät korttinsa aiempaa pidempään.

 Tieliikenne 
 Tieverkko 

pienoiskuva|upright|Suomen päätieverkko vuonna 2018. Moottoritiet on merkitty karttaan vihreällä, muut valtatiet punaisella ja kantatiet keltaisella värillä.

Suomen kaikkien teiden yhteispituus vuonna 2025 oli noin 454 000 kilometriä, josta  yksityis- ja metsäautoteiden osuus on noin 350 000 kilometriä, maanteitä 78 000 ja kaupunkien katuja 26 000 kilometriä. Päällystettyjä teitä on noin 65 % teistä.

Tieverkon kunnossapito talviaikaan vaatii lumen auraamista ja liukkauden torjuntaa. Sen tavoitetaso on määritelty hoitoluokkien avulla: korkeimman hoitoluokan tiet pyritään pitämään talvellakin paljaina, mutta vähän liikennöidyille, alhaisen hoitoluokan teille annetaan muodostua pysyvä polanne eli tiivis lumipeite. Kelirikko aiheuttaa ongelmia sorateillä keväisin.

 Ajoneuvot 

Vuonna 2024 Suomessa oli liikennekäytössä 2,8 miljoonaa henkilöautoa, joista noin 65 %:ssa käyttövoimana oli bensiini, 24 % diesel, 6 % lataushybridi ja 4 % täyssähkö. Sähköistyminen etenee rivakasti, uusista henkilöautoista yli kolmannes on täyssähköautoja ja yli viidennes ladattavia hybridejä. Suomessa juuri ladattavien hybridiautojen osuus ensirekisteröinneistä on poikkeuksellisen suuri EU:n keskiarvoon verrattuna.

Henkilöautojen keski-ikä on yli 13 vuotta, selvästi Euroopan ja varsinkin Pohjoismaiden lukemien yläpuolella. Tyypillisesti autot viedään romutettaviksi 23 vuoden ikäisinä.

Suomen ostetuimmat henkilöautomerkit vuonna 2023 olivat Toyota, Škoda ja Volkswagen.

Erityisesti vuoden 2016 jälkeen tieliikenteessä ovat lisääntyneet erilaiset uudet kevyet ja sähköiset liikkumisvälineet, kuten potkulaudat, sähköpotkulaudat ja kaupunkipyörät.

 Liikennemäärät 
pienoiskuva|Maanteiden liikennesuorite vuosina 1982–2014. Miljoonaa autokilometriä vuodessa.
Suomen maanteillä ajettiin vuonna 2014 autolla yhteensä 36 926 miljoonaa kilometriä. Suurin osa matkasta ajettiin tieosuuksilla, joilla nopeusrajoitus on 100 km/h. Vilkkaimmilla tieosuuksilla eli Helsingin, Tampereen ja Turun seuduilla kulki keskimäärin yli 30 000 autoa vuorokaudessa. Vuoden 2015 toisella neljänneksellä kuorma-autoilla kuljetettiin tavaroita 63 miljoonaa tonnia.

Vuonna 2024 tehdyistä matkoista kuljettiin jalan 20 %  ja polkupyörällä 9 %. Kilometreistä jalankulun sekä pyöräliikenteen osuus oli yhteensä 4 %. Vuosina 2010–2011 tehdyn laajemman liikennetutkimuksen mukaan suomalaiset tekivät vuorokaudessa keskimäärin 0,9 jalankulun ja pyöräilyn matkaa, joiden pituus oli 1,8 km. Valtio omistaa Suomessa tuhansia kilometrejä pyöräteitä, mutta valtaosa pyörämatkoista tehdään kuitenkin kuntien katuverkolla. Tilastoja on kuntatasolla, mutta ei valtakunnallisia koosteita.

 Linja-autoliikenne 

Linja-autoliikenteen kaukoliikenne jakautuu Suomessa harvemmin asuttuja alueita palveleviin vakiovuoroihin sekä suurempien kaupunkien välillä kulkeviin pikavuoroihin. Yhdessä nämä kattavat lähes koko maan. 

Erityisesti pitkän matkan linja-autoliikenteessä vuorojen määrää on jouduttu karsimaan huomattavasti. ELY-keskukset ovat pyrkineet turvaamaan tarvittavia yhteyksiä.

 Jalankulku ja pyöräily 
pienoiskuva|Talvipyöräilyä Helsingissä vuonna 2010.
Suomessa tavoitteena on lisätä voimakkaasti jalankulun ja pyöräilyn määrää ja parantaa niiden asemaa liikennejärjestelmässä. Kävelyn ja pyöräilyn valtakunnallinen strategia valmistui vuonna 2011 ja toimenpideohjelma 2012. Sen mukaan kävelyä ja pyöräilyä edistetään lisäämällä turvallisuutta, vaikuttamalla asenteisiin, parantamalla väylien laatua ja luomalla palveluverkkoa. Koska matkan pituus vaikuttaa olennaisesti kulkutavan valintaan, kävelyä ja pyöräilyä voidaan edistää kaavoittamalla kaupunkeja siten, että palvelut ovat saavutettavissa myös jalan ja pyörällä. Pyörämatkailua on pyritty edistämään luomalla valtakunnallisten pyöräilyreittien verkosto, joka kulkee kauniilla maaseutureiteillä historiallisesti merkittävien kohteiden ja tärkeimpien kaupunkien kautta.

Helsingissä pyörämatkojen osuus arkiliikenteessä oli vuonna 2022 noin yhdeksän prosenttia kaikista matkoista. Helsingin tavoitteena on nostaa pyöräilyn osuus 20 prosenttiin kaikista matkoista vuoteen 2030 mennessä.  Vaikka pyöräilyn suosio on kasvanut 2000-luvulla, sen osuus on paljon pienempi kuin esimerkiksi Kööpenhaminassa, jossa tehtiin jo 2011 pyörällä noin 35 prosenttia kaikista työ- ja koulumatkoista. Vuonna 2016 valmistuneessa Helsingin pyöräväylien suunnitteluohjeessa pyöräilyä käsitellään ajoneuvoliikenteenä eikä enää yhdessä jalankulun kanssa niin sanottuna kevyenä liikenteenä.

Pyöräliikenteen osuus tehdyistä matkoista on Oulun seudulla selvästi Suomen suurin, lähes 20 prosenttia. Kaupunki on panostanut pyörätieverkkoon ja sen kunnossapitoon 1970-luvulta alkaen, ja saanut esimerkiksi työmatkapyöräilyn lisääntymään ympäri vuoden.

 Raideliikenne 

pienoiskuva|upright|Suomen rataverkko 2010.

 Rataverkko 

Vuonna 2021 Väyläviraston hallinnoiman rataverkon pituus oli 5 918 kilometriä, josta 5 645 km oli liikennöitävissä. Valtaosa radoista, 5 226 kilometriä, oli yksiraiteisia. Raideleveys on Suomessa 1 524 millimetriä, kun suurimmassa osassa Eurooppaa se on 1 435 mm. Henkilöjunien suurin sallittu nopeus on 220 kilometriä tunnissa ja tavarajunien 120 kilometriä tunnissa. Tasoristeyksiä, joissa tie tai jalankulun ja pyöräilyn väylä kulkee radan poikki, on noin 2 400.

 Raideliikenteen kalusto 
Valtion junayhtiö VR ajaa sekä nopeita Pendolino-vuoroja, InterCity-vuoroja että taajamajunia.  Kaukoliikenteen yleisin junatyyppi on InterCity, joka on korvannut perinteiset pikajunat. VR:llä on käytössä 155 sähköveturia. Niistä vanhimmat on rakennettu 1970-luvulla Neuvostoliitossa, ja ne korvataan moderneilla Siemensin valmistamilla vetureilla vuosina 2017–2026. Dieselvetureita on käytössä neljää tyyppiä: 1960-luvun Dv12, 1970-luvun aluen Dr14 ja 1980-luvun Dr16 ja vuodesta 2023 alkaen myös Dr19. Dr16-vetureita käytetään Pohjois-Suomessa ja Joensuun radalla, kun taas Dr14:t liikkuvat lähinnä ratapihoilla.

Pääkaupunkiseudulla on paikallisliikenteessä myös lähijunia, raitiovaunuja ja metro. Lisäksi Tampereen seudulla on liikennöinyt lähijunia vuodesta 2019, ja Tampereen raitioliikenne käynnistyi vuonna 2021.

 Raideliikenteen liikennemäärät 
Vuonna 2024 Suomen kaukojunaliikenteessä tehtiin yli 15 miljoonaa matkaa. Vilkkain rataosuus on Helsinki–Tampere. Matkustajaliikenteen määrä on kasvanut 1990-luvulta alkaen, ja korkeimmillaan se oli vuonna 2019 ennen koronaviruspandemiaa. Rahtiliikenteen tonnien ja tonnikilometrien määrä oli huipuossaan vuosina 2002–2007.

Vuonna 2019 Suomen tavaraliikenteestä 28 prosenttia kulki raiteilla. Merkittävimmät tavaralajit liittyvät metsäteollisuuteen, ja siinä tapahtuneet muutokset heijastuvat rahtimääriin. Ennen Venäjän hyökkäystä Ukrainaan ja siitä seuranneita pakotteita Venäjän transitoliikenteellä oli myös merkittävä rooli rautatiekuljetuksissa ja niiden vaihtelussa.

 Vesiliikenne 
 Vesiväylät ja satamat 

pienoiskuva|Rauman satama.
Suomi ylläpitää 16 200 kilometriä vesiväyliä, joista kauppamerenkulun väyliä on 3 900 kilometriä.

Hamina-Kotkan satama on Suomen suurin yleissatama, kun taas Helsingin Satama on vilkkain matkustajasatama ja lisäksi merkittävä rahtisatama. Tonnimäärällä mitaten Suomen viisi suurinta satamaa ovat HaminaKotka, Helsinki, Rauma, Kilpilahti ja Naantali.

23 satamaa pidetään jäänmurtajien avulla talvellakin kulkukelpoisina. Pohjanlahden satamat tarvitsevat jäänmurtajia noin puolen vuoden ajan, kun Suomenlahden satamissa niitä tarvitaan kolme kuukautta. Valtionyhtiö Arctia Shipping operoi Itämerellä yhdeksällä aluksella: viidellä perinteisellä jäänmurtajalla: Voima, Sisu, Urho, Kontio ja Otso monitoimimurtajilla Fennica ja Nordica, satamajäänmurtaja Ahto sekä LNG-jäänmurtaja Polaris.

Saimaan kanava kulkee Lappeenrannasta Viipuriin ja Suomenlahteen. Vuonna 2013 Saimaan kanavan kuljetusten kokonaismäärä oli 2,8 miljoonaa tonnia. Lappeenrannasta eteenpäin laivaliikenne jatkuu Saimaan syväväyliä pitkin muihin Itä-Suomen kaupunkeihin. Syväväyläverkosto ulottuu Kuopioon ja Joensuuhun asti. Saimaan järvialueen väylästöön kuuluu kolmenlaisia julkisia väyliä: 814 km syväväyliä (4,2 m) 1560 km pääväyliä (yli 2,4 m) ja 1203 km sisuväyliä (alle 2,3 m). Siltojen alituskorkeus on Suomessa yleensä enintään 18 metriä, mutta syväväylän laivat edellyttävät 24 metriä. Siksi sisämaan kanneltaan korkeimmat sillat löytyvät Saimaan syväväylän varrelta.

 Vesiliikenteen alukset 
pienoiskuva|Jäänmurtajat Sisu ja Urho.
Vuonna 2016 Suomessa oli 554 000 vesikulkuneuvoa, joista yli puolet oli pieniä moottoriveneitä (enintään 20 hv moottori) ja 3 % purjeveneitä. Syyskuussa 2015 alusrekisterissä oli 699 yli 15 metriä pitkää alusta. Niistä 80 oli rekisteröity Ahvenanmaalle. Aluksista 213 oli matkustaja-aluksia, 48 ro-ro-matkustaja-aluksia ja kymmenen säiliöaluksia. Kauppalaivaston koko on alkanut kasvaa vuodesta 2010 oltuaan sitä ennen monta vuotta lähes samalla tasolla. Kasvuun rohkaisivat uudistunut tonnistovero ja ammattiliittojen tekemät myönnytykset, joiden ansiosta varustamot haluavat taas rekisteröidä alukset Suomen lipun alle.

Laivayhteydet ovat hyviä Viroon, Ruotsiin ja Saksaan. Autolautat Helsingin ja Tukholman välillä ovat maailman suurimpia säännöllisessä liikenteessä olevia lauttoja. Merkittävimpiä liikennöitsijöitä ovat olleet Silja ja Viking Line sekä virolainen Tallink. Vuonna 2006 Tallink osti Siljan.

Kaupallinen sisävesiliikenne rajoittuu lähinnä järville kesäaikaan. Vuonna 2013 oli sisävesillä kaupallisia matkustaja-aluksia 68, joista yli puolet Saimaalla. Rahdinkuljetusta ja hinausta harjoitti noin 20 alusta.

Suomen merialueiden ja järvien saarten asutusta varten pidetään yllä maantielauttoja, yhteysaluksia ja losseja. Lauttapaikoista suurin osa sijaitsee Turun saaristossa ja Itä-Suomen järvialueilla. Saaristomerellä on kymmenen ELY-keskusken järjestämää yhteysalusreittiä, Suomenlahdella kaksi. Lisäksi on yksityisiä lossiyhteyksiä ja kuljetuksia Sipoon, Loviisan, Inkoon ja Raaseporin saaristoissa sekä Saariston Rengasteillä. Joillakin yhteysalusreittien osilla pidetään talvisin yllä jääteitä.

 Vesiliikenteen liikennemäärät 
Ulkomaan meriliikenteessä tehtiin vuonna 2024 yhteensä 13,5 miljoonaa merimatkaa, joista valtaosa suuntautui Ruotsiin ja Viroon. Meriliikenteen osuus ulkomaankaupassa on noin 96 %, vaikka ulkomaan tuonti ja vienti Saimaan kanavan kautta on loppunut.

Huviveneitä käytetään eniten lyhyisiin päiväretkiin, mutta myös mökkimatkoihin ja pidempiin retkiin, sekä kalastukseen, venekilpailuihin, veneilytapahtumiin ja venevuokrauksiin. Vuonna 2016 tehdyn kyselyn pohjalta arvioitiin, että veneitä käytetään keskimäärin 17 päivänä vuodessa.

 Lentoliikenne 
 Ilmatila 
Suomen ilmatilaa valvotaan lentopinnalle FL660 (eli noin 20 kilometrin korkeudelle) asti. Ilmatilan jaossa Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön määrittelemiä luokkia A ja B ei ole Suomessa käytössä. Luokissa C ja D eli lentokenttien lähestymisalueilla, lentoväylillä ja sotilaslennonjohtoalueilla lentäjän on oltava jatkuvassa radioyhteydessä lennonjohtoon. G-luokan ilmatilassa ei vaadita radioyhteyttä muilta kuin mittarilentosäännöillä lentäviltä.

 Lentoasemat ja liikennemäärät 

pienoiskuva|Helsinki-Vantaan lentoasema ilmakuvassa huhtikuussa 2022.
Finavia ylläpitää Suomessa 24 lentoasemaa. Niistä ylivoimaisesti vilkkain on Helsinki-Vantaa, jossa käy yli 21 miljoonaa matkustajaa vuosittain. Oulu on toinen noin miljoonalla matkustajalla, Rovaniemi kolmas noin 660 000 matkustajalla (2019). Helsinki-Vantaan matkustajamääriä kasvattivat aiemmin aasialaiset vaihtomatkustajat. Venäjän hyökkäyssodan ja koronapandemian myötä Suomi menetti tämän kilpailuedun.

Kun codeshare- ja tilauslennot eli charterit lasketaan mukaan, Suomeen lentää yli 50 kansainvälistä lentoyhtiötä.

Lentoliikenne on noussut logistisesti Suomen kannalta yhä merkittävämpään asemaan. Vaikka lentorahdin määrä on pieni, sen arvo on suhteessa isompi. Toimivat, tiheät lentoyhteydet edistävät alueiden vetovoimaa. Tiheän lentoasemaverkoston säilymisessä on haasteita. Monet reitit ja lentoasemat ovat itsenäisesti tarkasteltuna huonosti kannattavia tai tappiollisia. Samaan aikaan kun kotimaan liikenne on usein ilman kilpailua ja kamppailee kannattavuuden rajamailla, halpalentoyhtiöt avaavat ulkomaanreittejä maakuntakentiltä.

 Lentoliikenteen kalusto 
Liikenteen turvallisuusvirasto Trafi ylläpitää siviili-ilma-alusrekisteriä, jonka ulkopuolelle jäävät Suomessa puolustusvoimien käytössä oleva lentokalusto, joka on rekisteröity puolustusvoimien ylläpitämään sotilasilma-alusrekisteriin. Siviili-ilma-alusrekisterissä on noin 1 400 ilma-alusta. Vuonna 2024 niistä 664 oli lentokoneita, 105 helikoptereita ja autogiroja, 284 purje- ja moottoripurjekoneita, 39 ilmaa kevyempiä ilma-aluksia (lähinnä kuumailmapalloja) ja 276 ultrakevyitä lentokoneita. Rekisteröidyistä tyypeistä määräillisesti yleisimmät olivat vuonna 2014 Piper PA-28 Cherokee (68 konetta) ja Cessna 172 (41 konetta). (archive.org) Lentoyhtiö Finnairin käytössä on vuonna 2025 yli 70 konetta, joista suurin osa on Airbuseja. 

Suomen ilmavoimilla on käytössään monitoimihävittäjiä, koulukoneita sekä kuljetus- ja yhteyskoneita. Maavoimat on operoinut puolustusvoimien helikopterikalustoa vuodesta 1997.

Toimintamassaltaan alle 150 kg:n miehittämättömiä ilma-aluksia ei rekisteröidä. Niiden käyttämisestä on kuitenkin tehtävä ilmoitus, jos kyse ei ole lennokkiharrastuksesta. Harrastuskäytössä olevia droneja saa lennättää suoran näköyhteyden päässä ohjaajaansa, vähintään 5 km:n päässä lentoasemasta, korkeintaan 150 metrin korkeudessa. Niillä ei saa lentää väkijoukon yläpuolella eikä yli 3 kg:n painoisilla droneilla asutuskeskuksen yläpuolella.

 Paikallisliikenne 
pienoiskuva|Ruoholahden metroasema.

 Linja-autoliikenne 

Paikallista tai seudullista joukkoliikennettä on järjestetty 77 kunnassa. Suurin osa kaupunkiliikenteen harjoittajista käyttää jotain matkakorttijärjestelmää, jollaiseen liittyvä laite on 4 500 ajoneuvossa. Yksi suosituista matkakorteista on Waltti-kortti, joka on käytössä muun muassa Hämeenlinnassa, Joensuussa, Jyväskylässä, Kajaanissa, Kuopiossa, Lahdessa, Lappeenrannassa, Oulussa ja Vaasassa. Waltti-järjestelmän kehittäjiin kuuluu yli 20 kuntaa ja yhdeksän ELY-keskusta.

 Raitioliikenne 

Suomessa on raitioliikennettä Helsingissä sekä vuodesta 2021 alkaen myös Tampereella. Vuonna 2023 avattu pikaraitiotie Raide-Jokeri liikennöi Helsingin lisäksi myös Espoossa. Vantaan pikaraitiotietä alettiin rakentaa vuonna 2025. 

Raitiovaunuliikennettä oli Suomessa aikoinaan myös Turussa ja Viipurissa. Myös Turkuun ja Ouluun on suunniteltu uusia raitioteitä.

 Metroliikenne 
Helsingin metro on Suomen ainoa ja maailman pohjoisin metrojärjestelmä.

 Paikallisjunaliikenne 

Suomessa suurten kaupunkiseutujen sisällä ja välillä kulkevat paikallisjunat tunnetaan lähijuna-nimityksellä. Helsingin seudun lähijunaliikenne ja Tampereen seudun lähijunaliikenne perustuvat raskaisiin sähköjuniin. Lähijunaliikennettä liikennöidään lisäksi muutamalla muulla rataosalla eteläisessä Suomessa, ja sitä on kaavailtu myös muun muassa Turun seudulle. Muualla Suomessa paikallisjunia liikennöidään lähinnä kaukoliikenteen liityntäyhteyksinä taajamajuna- tai "kiskobussi"-nimikkeillä.

 Turvallisuus ja onnettomuudet 
Vuonna 2014 Suomessa tapahtui 5 294 henkilövahinkoon johtanutta tieliikenneonnettomuutta, joissa kuoli 224 ihmistä. Nuorten kuljettajien riski kuolla liikenteessä on yli kolminkertainen muuhun väestöön verrattuna, mutta liikenteessä kuolleiden nuorten määrä on vähentynyt 2000-luvun aikana. Tähän on vaikuttanut turvavyön ja kypärän käyttö ja nopeusrajoitusten noudattaminen.

Onnettomuustutkintakeskus arvioi vuonna 2012, että rautatieturvallisuus on Suomessa hyvää eurooppalaista tasoa, mutta tasoristeysturvallisuus keskiarvoa huonompi. Tasoristeysonnettomuuksissa kuoli tuolloin noin kymmenen ihmistä vuosittain. Onnettomuudet ovat sittemmin vähentyneet: vuosina 2019 ja 2020 tasoristeysonnettomuuksia sattui kumpanakin vuonna 16, ja onnettomuuksissa kuoli kahden vuoden aikana yhteensä viisi ihmistä. Vuonna 2024 tasoristeyksissä ei sattunut yhtäkään kuolintapausta. Väylävirasto on 2020-luvulla parantanut lukuisten tasoristeysten turvallisuutta sekä myös poistanut niitä.

Eniten kuolonuhreja vaatinut rauhanajan rautatieonnettomuus oli Kuurilan junaturma vuonna 1957, jossa kaksi henkilöjunaa törmäsi toisiinsa.

Harraste- ja yleisilmailukoneille tapahtuneissa onnettomuuksissa kuolee vuosittain yleensä nollasta kolmeen ihmistä.

Liikenteen suunnittelu ja hallinto 
Suomen liikennepolitiikkaa ohjaa liikenne- ja viestintäministeriö, jonka perustehtävä on lainvalmistelu ja jonka toimialaan kuuluvat valtioneuvoston ohjesäännön mukaan muun muassa tie- ja rautatieliikenne, siviili-ilmailu ja vesiliikenne; liikenneväylät, satamat ja lentopaikat. Ministeriö on linjannut liikennepolitiikan tavoitteeksi arjen matkojen toimivuuden turvaamisen, elinkeinoelämän kilpailukyvyn ylläpitämisen ja ilmastonmuutoksen hillitsemisen päästöjä vähentämällä.

Suomen liikenteen tulevaisuutta käsitellään valtioneuvoston tekemässä liikennepoliittisessa selonteossa eduskunnalle. Vuonna 2012 annetussa selonteossa linjataan liikennepolitiikkaa vuosille 2012–2022 ja esitetään visio vuoden 2030 jälkeisestä ajasta.

Ministeriön alaisia virastoja on järjestelty uusiksi 2000-luvulla. Vuonna 2010 Ratahallintokeskus, Merenkulkulaitos ja Tiehallinto yhdistettiin Liikennevirastoksi. Uuteen Liikennevirastoon siirtyivät Ratahallintokeskuksen ja Merenkulkulaitoksen kaikki sellaiset tehtävät, jotka eivät siirtyneet perustettuun tuotantoyhtiöön tai joita ei yhdistetty Liikenteen turvallisuusvirastoon. Liikennevirastoon siirtyi myös Tiehallinto lukuun ottamatta tiepiirejä ja eräitä Liikenteen turvallisuusvirastoon siirrettyjä toimintoja.

Liikenteen turvallisuusviraston eli Trafin tehtävänä on vastata liikenteen sääntely- ja valvontatehtävistä, kehittää liikenteen turvallisuutta sekä vähentää sen ympäristöhaittoja. Siihen liitettiin osia yllä mainituista virastoista sekä Ilmailuhallinto ja Ajoneuvohallintokeskus.

Liikennemarkkinoita säätelevää lainsäädäntöä uusitaan Sipilän hallituksen liikennekaareksi kutsutussa hankkeessa.

pienoiskuva|Mallikuva suomalaisesta ajokortista.
Vuodesta 1922 alkaen autolla ajamiseen on vaadittu ajokortti. Nykyisin ajokorttiluokat noudattelevat eurooppalaisia vaatimuksia. Vuonna 2023 68 prosentilla yli 15-vuotiaista suomalaisista oli ajokortti. Lentolupakirjan haltijoita oli vuonna 2015 yhteensä 7 413 henkilöä joista lähes puolet on harrasteilmailijoita. Veneilyn ajokortista on puhuttu, mutta toistaiseksi alle 24-metristä venettä saa ohjata kuka tahansa 15 vuotta täyttänyt, ja koulutuksen hankkiminen on vapaaehtoista.

 Liikenteen ympäristövaikutukset 
Liikenne, lähinnä tieliikenne, tuottaa noin viidenneksen kasvihuonekaasupäästöistä. Muut päästöt ovat vähentyneet 2000-luvulla polttoaineiden ja ajoneuvojen kehityksen ansiosta. Hiilimonoksidia, hiilivetyjä, hiukkasia ja typen oksideita pääsee ilmakehään lähinnä tieliikenteestä, rikkidioksidia vesiliikenteestä. Autokannan hidas uusiutuminen hidastaa vähäpäästöisempien ratkaisujen käyttöönottoa. Polttoaineiden kehitys lopetti liikenteen lyijypäästöt.

Tieverkon kunnostuksen ympäristöhaittoihin on koetettu vaikuttaa kierrättämällä vanhaa asfalttia uuden raaka-aieneeksi ja kokeilemalla asfaltin työstöä entistä matalammissa lämpötiloissa.

Liikenne, varsinkin tieliikenne, on ylivoimaisesti suurin yksittäinen ympäristömelun lähde ja tuottaa melusta noin 99 prosenttia. Liikenteen melualueilla asuu noin miljoona suomalaista. Kaksi prosenttia heistä asuu Helsinki-Vantaan lentoaseman melualueella. Lentoliikenteen meluhaittaa pienennetään sekä lentokoneiden kehityksellä että lennonjohdon menetelmillä. Öisin lentämistä ei ole kuitenkaan kielletty kokonaan.

Kansainvälinen merenkulkujärjestö IMO kielsi keväällä 2016 risteilylaivojen käymäläjätevesien päästämisen suoraan mereen. Määräys tulee voimaan vähitellen vuoteen 2021 mennessä. Kiellon tarkoitus on vähentää Itämeren ravinnerasitetta. Alukset voivat joko pumpata jätevedet satamissa maihin tai asentaa laivoihin jätevesien käsittelylaitteet, joilla typpeä ja fosforia voidaan poistaa määräysten mukaisesti (70 % typestä ja 80 % fosforista) ennen vesien päästämistä mereen. Kotimaiset alukset ovat tehneet näin jo aikaisemmin.

 Hiilipäästövähennykset 
Eri toimenpiteiden vaikutukset vuoden 2030 päästöihin miljoonina tonneina hiilidioksidiekvivalenttia ovat seuraavat:
 Liikenteen päästökiintiöjärjestelmä: jopa 1,55.
 Polttoaineveron korotus 200 euroon hiilidioksiditonnilta (150 euroa 2025): 0,9-1.
 Biopolttoaineiden jakeluvelvoite 34,4 prosenttiin (biokaasut mukaan): 0,211.
 Autonvalmistajien päästöraja 40 prosenttiin: 0,106.
 Jalankulun ja pyöräilyn sekä joukkoliikenteen ja liikennepalveluiden edistäminen kaupunkiseuduilla: 0,065-0,1.
 Ruuhkamaksut Helsingin seudulle, Tampereelle ja Turkuun: 0,062-0,095.
 Taloyhtiöiden latausinfran tuki 5,5 Meur: 0,015-0,08.
 Täyssähköauton hankintatuen korotus 6 000 euroon 2021-2025: 0,0003-0,002.
 Autoveron poisto täyssähkö-, hybridi- ja kaasuautoilta: 0,0001-0,0063.
 Autoveron poisto: päästöt kasvavat hieman.

Useissa tutkituissa toimissa vähennysten kustannukset olivat hyvin korkeita. Siksi olisi tärkeää vertailla eri toimien kustannustehokkuutta. Biokaasulla saisi 0,211 miljoonan CO2-tonnin vähennyksen, miljoonan henkilöautomatkan muuttamisella rataliikenteeksi 0,0096 miljoonan CO2-tonnin. Liikenteen hiilitonnin vähentäminen maksoi 100–300 euroa vuonna 2020. Polttoaineveron laskentaperusteena on 77 euroa/tCO2.

 Liikenteen talousvaikutukset 

Tieliikenteeltä kannettavia veroja ovat autovero, ajoneuvovero ja polttoaineiden valmistevero. Nämä verot tuottivat noin 5,1 miljardia euroa vuonna 2016. Summasta 62 prosenttia oli polttoaineveroa.

Suomen valtio käyttää liikenneinfrastruktuurin kehittämiseen ja ylläpitoon keskimäärin 1 700 miljoonaa euroa vuodessa. Tästä tieverkon ylläpitoon ja kehittämiseen kuluu 820 miljoonaa euroa, josta suurin osa perustienpitoon. Kunnat ylläpitävät katuverkkoa, ja pääkaupunkiseudulla kaupunkien raideverkkoa. Tähän kuluu vuosittain yhteensä noin 1 400 miljoonaa euroa.

Suomi tuki lentoliikennettä verohelpotuksin noin 390 miljoonalla eurolla vuonna 2022.

Liikenne ja sitä tukevat toimialat työllistävät noin kymmenen prosenttia Suomen kaikista työllisistä, ja osuus Suomen kansantaloudesta on noin 10 prosenttia.

Valtio saa liikenteestä tuloja myös väylä- ja ylilentomaksuista.http://www.eurocontrol.int/crco Suomen aluevesillä kauppamerenkulkua harjoittavasta aluksesta suoritetaan valtiolle väylämaksua.http://www.finlex.fi/fi/laki/ajantasa/2005/20051122 Luotsausmaksu määräytyy luotsattavan aluksen nettovetoisuuden ja luotsatun matkan perusteella.http://www.finnpilot.fi/tilaa-luotsaus/laske-luotsausmaksu  Satamassa käyvien alusten maksut määräytyvät nettovetoisuuden tai pituuden sekä vuodenajan mukaan.http://www.haminakotka.fi/fi/satamamaksu-aluksesta-1 

 Liikennealan ammatit 
pienoiskuva|Vuonna 2015 Suomessa oli 13 000 linja-autonkuljettajaa.
Tieliikenteen tavarakuljetuksissa työskenteli vuonna 2015 noin 70 000 yhdistelmäajoneuvojen, kuorma-autojen, säiliöautojen ja pakettiautojen kuljettajaa. Lisäksi alalla työskenteli noin 15 000 terminaali- ja varastotyöntekijää, 8 000 toimihenkilöä ja 1 500 huoltokorjaamotyöntekijää (2014). Linja-autoyhtiöt työllistivät noin 13 000 henkilöä, ja taksialalla toimi 9 000 yrittäjää ja noin 5 000 päätoimista kuljettajaa sekä huomattava määrä satunnaisesti kuljettajana toimivia. Kuljetusalaa uhkaa työvoimapula, sillä lähivuosina alalta poistuu suuri määrä kuljettajia eläkkeelle. Ammattitaitoisista linja-autonkuljettajista on jatkuvasti pulaa.

Rautatieliikenteessä toimiva VR Group -konserni työllisti vuonna 2014 noin 10 000 eri alojen ammattilaista. Suurimpia ammattiryhmiä ovat veturinkuljettajat, ratapihatyöntekijät, autonkuljettajat, konduktöörit, asentajat ja liikenteenohjaajat.

Meriklusteriin kuuluvat merenkulku (meriliikenne), satamatoiminnot ja meriteollisuus (laivanrakennusteollisuus) työllistävät vuonna 2014 Suomessa yhteensä noin 43 000 henkilöä. Meriliikenteen työpaikat ovat pääasiassa varustamoiden laivoissa, mutta myös erilaiset maatoiminnot työllistävät. Työmarkkinat ovat globaalit ja koulutettujen ammattilaisten työllisyystilanne hyvä.

Ilmailualalla Finnair työllisti vuonna 2014 suoraan noin 7 000 henkilöä ja välillisesti tuhansia ihmisiä eri puolilla maailmaa, ja Finavia-konserni työllistää lentoasema-, matkustaja- ja lennonvarmistuspalveluissa noin 2 800 henkilöä. Kilpailu työpaikoista on kovaa, ja alan työpaikkojen määrä Suomessa on vähentynyt viime vuosina.

 Historia 
 Varhaisimmat maa- ja vesireitit 
pienoiskuva|Werner Holmberg, 1860, Maantie Hämeessä.
Ensimmäiset reitit Suomessa kulkivat pitkin vesistöjä, harjuja ja kankaita, ja niistä on tietoa vain epäsuorasti esineiden leviämisen kautta. Viikinkien purjehdusreitit vakiinnuttivat ulkomaan kauppaa rautakaudella, mutta Etelä-Suomessa tarvittiin maareittejä täydentämään katkonaisia vesireittejä. Tältä ajalta on Hämeen Härkätie. Jaakko Teitin laatiman luettelon avulla voidaan päätellä, että 1500-luvun puolivälissä on ollut Suuri Savontie Hämeestä Olavinlinnaan, Suuri Rantatie (myöhemmin nimellä Kuninkaantie) Viipurista Turkuun, Ylinen Viipurintie Viipurista Hämeenlinnaan ja Härkätie Turusta Hämeenlinnaan. Turusta pohjoiseen kulki Huovintie, josta erkaantui Pohjanmaan rantatie Korsholmaan ja Kokkolaan asti, ja sisämaan puolella Kyrönkankaantie Korsholmaan asti.

Jo Suomen ensimmiset asukkaat liikkuivat rannikolla. Viikingit, joiden joukossa oli myös suomalaisia, purjehtivat Suomenlahtea pitkin käymään idänkauppaa. Keskiajalla Suomen alueelle syntyi kaupunkilaitos ja kauppa sekä merenkulku organisoituivat entistä paremmin. Saksalaiskauppiaiden Hansa-liitto hallitsi ulkomaankauppaa, mutta suomalaiset purjehtivat myös omilla aluksillaan kotimaan satamien lisäksi aina Lyypekkiin asti. Suomesta laivattiin aina 1800-luvulle asti metsästä saatuja tuotteita kuten tervaa ja lautoja. Tärkein laivoilla Suomeen tuotu aine oli suola.

Merenkulku helpottui 1700-luvulla, kun paikan tähtitieteellinen määrittäminen ja rannikkovesien kartoitus edistyivät. Suomenkin rannikolle alettiin rakentaa merimerkkejä. Ensimmäiset valomajakat olivat Utön (1753) ja Rönnskärin majakat (1800). Samaan aikaan myös laivoista tuli suurempia, ja parkista tuli suosittu. Suomalaiset alukset vierailivat Länsi-Euroopan ja läntisen Välimeren satamissa ja jotkut alukset jopa kauempana. Turkulainen fregatti Printz Friedrich ylitti Atlantin 1779 ja pietarsaarelainen fregatti Concordia Intian valtameren 1784.Virrankoski, s. 130.

Suomessa oululainen apteekkari Johan Julin lennätti kuumailmapalloa vuonna 1784, kun kaupunki juhli Kustaa III:n paluuta pitkältä Italian matkalta. Kuninkaan nimikirjoituksin ja vaakunoin varustettu pallo nousi ilmaan Oulun torilta väkijoukon seuratessa.Pikku jättiläinen sivu 595-7

 Uusia maanteitä ja kanavia Venäjän vallan alkuvuosina 
Suomen siirryttyä Venäjälle maanteitä ja vesiliikennetä kehitettiin selvästi. Maanteitä rakennettiin erityisesti Itä-Suomeen ja Pohjanmaalle, mikä hyödytti kaikkia elinkeinoja. Sisävesille rakennettiin useita kanavia. Pohjois-Savon liikennettä edistettiin rakentamalla 1835–1839 Taipaleen ja Konnuksen kanavat ja Kokemäen vesistöön Muroleen kanava 1850–1856. Suurin kanavaurakka oli kuitenkin Saimaalta Viipurinlahdelle rakennettu Saimaan kanava.Virrankoski, s. 171.

Yrjö Kaukiaisen tekemien tutkimusten mukaan merenkulku olisi ollut autonomain ajan alkupuolen kolmanneksi tärkein elinkeino Suomessa. Suomalaiset alukset kuljettivatkin rahtia ympäri maailmaa, ja pietarsaarelainen parkki Hercules purjehti maailman ympäri 1844–1847. Suurimmat kauppatonnistot olivat Oululla, Porilla ja Turulla. Merenkulku oli kannattavaa, sillä laivat rakennettiin halvasta mäntypuusta ja suomalaisten merimiesten palkka oli pieni.Virrankoski, s. 172.

 Rautatiet ja höyryliikenne saapuvat Suomeen 
pienoiskuva|Matkustajia nousemassa junaan Helsingin vanhalla asemalla 1907.
pienoiskuva|Kajaani VI 1950-luvulla.
Rautatiet ja höyryliikenne mullistavat liikenteen 1800-luvun puolivälin jälkeen. Suomen ensimmäinen rautatie rakennettiin Aleksanteri II:n käskystä. Helsinki–Hämeenlinna-rata valmistui 1862, mutta valtiontalouden vaikeuksien takia Riihimäki–Pietari-rataa alettiin rakentaa vasta 1868. Rautateiden rakentaminen vilkastui 1880-luvulla, ja rataverkko ulottui vuoteen 1903 mennessä Ouluun, Kuopioon ja Joensuuhun. Rautatiet syrjäyttivät hevosliikenteen pitkillä matkoilla, ja asemien yhteyteen alkoi kasvaa asutusta. Helsingin sisäiseen liikenteen rakennettiin 1880-luvulla linjoja hevosvetoiselle raitioliikenteelle. Vaunut muutettiin sähköisiksi 1900-luvun alussa.Virrankoski, s. 217–218.

Merenkulun merkitys hiipui 1800-luvun toisella puoliskolla. Vaikka muissa Suomen kaupungeissa rahdinkuljetus käytännössä loppui, Ahvenanmaalle ostettiin 1890-luvulla suuria purjealuksia Britanniasta ja niiden voimin jatkettiin rahdinkuljetusta. Vaikka merenkulun taloudellinen merkitys pieneni, merenkulku helpottui, sillä valtio rakennutti lisää merimerkkejä, julkaisi merikortteja ja perusti luotsilaitoksen. Lisäksi vuonna 1890 valtio hankki ensimmäisen jäänmurtajan, minkä avulla Hangon, Helsingin ja Turun satamat pyrittiin pitämään talvisinkin auki.Virrankoski, s. 217–219.

 Autot ja lentoliikenne 1900-luvun alussa 
pienoiskuva|Katajanokan lentosatama 1928.
pienoiskuva|Linja-auto Turussa 1928
Autot saapuivat Suomeen 1900-luvun alussa. Ensimmäisen auton hankki turkulainen kauppaneuvos Victor Forselius vuonna 1900. Autokanta kasvoi kuitenkin hitaasti: vuonna 1922 autoja oli vain 2 500 ja vuonna 1930 noin 40 000. Henkilöliikenteessä linja-auto syrjäytti 1930-luvulla hevosen pitähköillä matkoilla.Virrankoski, s. 347–348. Suomalaisen autoteollisuuden pitkäaikaisin toimija on kuitenkin kuorma-autoja ja linja-autojen runkoja valmistava Sisu Auto, joka aloitti vuonna 1932 nimellä Suomen Autoteollisuus. Ensimmäiset maantiet olivat kuitenkin vielä silloin mutkaisia ja soralla tai hiekalla päällystettyjä. Tavarankuljetusta hallitsivat rautatiet, joita rakennettiin itsenäisyyden ensimmäisinä vuosikymmeninä edelleen lisää.

Purjelaivat syrjäytettiin lopullisesti 1900-luvun alussa. Kauppalaivastossa konealuksia osuus oli 1920 jo 61 prosenttia ja 1939 peräti 95 prosenttia. Valtion pääasiallisesti omistama Aero aloitti 1923 vakinaisen lentoliikenteen. Ensimmäiset säännölliset kotimaiset lentolinjat avattiin 1937. Liikennekoneille valmistuivat 1935–1936 ensimmäiset lentoasemat, Malmiin, Tampereelle, Turkuun ja Ouluun.

 Liikenteen modernisointi toisen maailmansodan jälkeen 
Toisen maailmansodan jälkeen tekniikan kehittyminen on muuttanut Suomenkin liikennettä. Hevosliikenne on käytännössä kadonnut lopullisesti, ja autokuljetus on lopettanut puutavaran uiton.Virrankoski, s. 417. Tieverkkoa kunnostettiin sodan jälkeen työllisyystöinä. Maailmanpankista vuosina 1964–1971 saatujen lainojen avulla nostettiin tienrakennus Suomessa nykyaikaiselle tasolle ja rakennettiin ensimmäiset moottoritiet Kuljusta Tampereelle ja Helsingin Tattariharjusta Järvenpäähän. Yleinen kattonopeus maanteille saatiin Kekkosen uudenvuodenpuheen jälkeen vuonna 1973.

Henkilöautokanta on kasvanut tasaista vauhtia, mutta uusien autojen osuus on vaihdellut taloustilanteen mukaan. Uusia autoja ostettiin vähemmän taloustaantumien aikana 1990-luvun alussa ja vuonna 2009. Myyntiluvuissa oli notkahdus myös vuosina 2001–2002. Vuonna 2008 autoverotuksen uudistus näkyi piikkinä sekä yleisesti että erikseen dieselautojen myynnissä, joiden hinnat laskivat edullisemman verokohtelun myötä.

Raideliikenteessä on siirrytty höyryvetureista dieselmoottoreiden kautta sähköjuniin. Sähköjunaliikenne alkoi Helsingin lähiliikenteessä vuonna 1969, sähköveturiliikenne vuonna 1974, kun radan sähköistys eteni Riihimäeltä eteenpäin Toijalan suuntaan. Hiukan yli puolet radoista on sähköistetty. Kallistuvakoriset Pendolinot otettiin käyttöön vuonna 1995.

Tavaraliikenne on avattu kilpailulle vuonna 2007. Henkilöliikenteen avaaminen kilpailulle on suunnitteilla.

 Katso myös 
 Suomen liikennealan museot

 Lähteet 

 Viitteet 

Aiheesta muualla

 Liikenne- ja viestintäministeriö
 Liikennevirasto
 Trafi – Liikenteen turvallisuusvirasto
 Finavia
 Motiva – Liikenne

*