Pikkuvarpunen

Pikkuvarpunen (Passer montanus) on laajalle levinnyt varpunen. Alun perin Linné nimesi lajin peipoksi, Fringilla montanus.

 Koko ja ulkonäkö 
Pikkuvarpunen on noin 14–16 cm pitkä ja 22–23 g painava varpusen sukulaislaji. Pikkuvarpusista suurin osa on olemukseltaan hieman varpusia sirompia. Tärkeimpiä eroja varpuseen ovat pähkinänruskea päälaki, musta täplä valkoisella poskella ja kirkassointisemmat äänet. Tyypillinen lentoääni on kova ”jäk, jäk”. Koiras ja naaras ovat samannäköisiä keskenään. Nuoren linnun pään väritys on harmaansävyinen. Kaikilla pikkuvarpusilla on täydellinen sulkasato elo–syyskuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi erottaa.
pienoiskuva|oikea|Suomalainen pikkuvarpunen Haltialan kotieläintilalla 2016.
Vanhin suomalainen rengastettu pikkuvarpunen on ollut 6 vuotta 1 kuukautta 4 päivää vanha.Rengastajatoimikunta 2005: Rengastajan vuosikirja 2005. – Rengastustoimisto. Helsinki. Euroopan vanhin pikkuvarpunen on ollut ranskalainen 13 vuotta 1 kuukautta vanha yksilö.

 Taksonomia 

Pikkuvarpusesta tunnetaan ainakin 10 alalajia: nimialalaji montanus elää pääosassa Eurooppaa ja Siperiaa aina Mongoliaan, Altaille ja Ohotanmerelle idässä ja Välimeren pohjoisosiin etelässä; alalaji transcaucasicus (Buturlin, 1906) elää Balkanilla, Turkissa ja siitä itään Kaukasukselle ja Iranin pohjoisosiin sekä pohjoisessa Volgan laaksoon; alalaji dilutus (Richmond, 1896) elää Keski-Aasiassa; alalaji dybowskii (Domaniewski, 1915) elää itäisessä Aasiassa Amurilta Pohjois-Koreaan ja Mantšuriaan; alalaji kansuensis (Stresemann, 1932) elää Gansussa ja Zaidanin alueella Kiinassa; alalaji tibetanus (Baker, 1925) elää Tiibetin etelä- ja itäosissa; alalaji iubilaceus (Reichenow, 1907) elää itäisessä Kiinassa; alalaji obscuratus (Jacobi, 1923) elää Nepalissa, Sikkimissä, Pohjois-Intiassa ja Kiinan eteläosissa; alalaji saturatus (Stejneger, 1885) elää eteläisiltä Kuriileilta Etelä-Koreaan ja Japaniin ja sieltä etelään Taiwaniin ja Lounais-Kiinaan; alalaji malaccensis (Dubois, 1885) elää Kaakkois-Aasiassa ja Indonesian länsiosissa. Eri alalajien lintuja on siirretty muun muassa Amerikkaan ja Australiaan.Perrins, Christopher M. (toim.) 1994: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. Hong Kong. 

 Levinneisyys 

Pikkuvarpunen on levinnyt lähes koko Euraasiaan Skandinaviasta Japaniin ja Indonesiaan, puuttuen vain aivan pohjoisimmista osista. Euroopan pesimäkanta on 24–38 miljoonaa paria. Maailman kannan on arvioitu olevan noin nelinkertainen Euroopan kantaan verrattuna.

Pikkuvarpusen pesimäkannaksi Suomessa on arvioitu Euroopan unionin raportointikautena 2019–2024 keskimäärin 350 000 paria. Lajin pesimäkanta on noussut Suomessa vuodesta 1980 vuoteen 2024 peräti 41 000 prosenttia. Pikkuvarpunen oli 1900-luvulla Suomessa harvalukuinen pesijä, jonka esiintyminen rajoittui lähinnä Ahvenanmaalle ja Kaakkois-Suomen itärajan läheisyyteen. Talvilintulaskennat osoittivat kannan kasvaneen jo 1960–1970-luvuilla, mutta vielä 1990-luvun alkuun mennessä populaation kooksi arvioitiin vain noin 8 000 paria. Voimakas ja nopea kannan kasvu käynnistyi 1990-luvun puolivälissä.

 Pikkuvarpusen Suomen pesimäkannat pareina kolmena eri Euroopan unionin raportointikautena 2008–2024 Raportointikausi  Minimi  Keskimäärin  Maksimi  2008–2012  85 000     240 000  2013–2018  293 862  315 877  335 400 2019–2024  310 000  350 000  420 000

 Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pikkuvarpusen arvo on 68 euroa.

 Elinympäristö 
Pikkuvarpusen tapaa varmimmin puutaloalueilta ja taajama-alueiden laitamilta, joissa on tarjolla pensasaitoja. Varsinkin orapihlaja- ja kuusiaidat ovat pikkuvarpusten suosiossa. Loppukesällä ja syksyllä pikkuvarpusia esiintyy myös pellon laitamilla ja rikkaruohostoissa, joissa saattaa kerääntyä useita kymmeniäkin yksilöitä kerralla.

 Lisääntyminen 
Pikkuvarpunen on erittäin tehokas laji lisääntymään. Poikueita voi olla useita vuodessa, tavallisesti kaksi, ja poikuekokokin voi olla suhteellisen korkea. Pikkuvarpunen voi myös lisääntyä varpusen kanssa, jos oman lajin kumppania ei ole saatavilla. Tällaisia pikkuvarpusen ja varpusen risteymiä tavataan usein Suomessa.

Pikkuvarpusen pesä on tavallisesti rakennuksen tai puun kolossa tai pöntössä. Se on rakennettu pääasiassa heinänkorsista, kuivuneista lehdistä ja kuiduista, ja vuorattu höyhenillä ja karvoilla. Se on muodoltaan pyöreähkö, ja kulkuaukko on pesän sivussa. Ensimmäisen pesinnän muninta alkaa vapun jälkeen. Naaras munii tavallisimmin viisi munaa, joita molemmat emot hautovat lähes kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 15–20 vuorokauden ikäisinä ja itsenäistyvät parin viikon päästä.

 Ravinto 
Pikkuvarpusen ravintoa kesällä ovat pääasiassa hyönteiset ja muuna aikana siemenet sekä marjat. Talvella se käy lintulaudoilla. Laji syö myös peltojen ylijäämäviljaa.

 Lähteet 

 Katso myös 
 Kampanja neljää tuholaista vastaan

 Aiheesta lisää 
 Vuolanto, Seppo 1976: Pikkuvarpusen Passer montanus pesintäyritys Raippaluodon Norrskärillä. – Lintumies 4.1976 s. 124. SLY.
Luontoportti: Pikkuvarpunen (Passer montanus)
ITIS: Passer montanus 

Luokka:Varpuset (suku)
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit