Japanin kieli

Japanin kieli (, ) on japanilaisiin kieliin kuuluva kieli, jota puhutaan pääasiassa Japanissa. Kieltä puhuu äidinkielenään noin 128 miljoonaa ihmistä, mikä tekee siitä maailman 13. suurimman kielen. Morfologialtaan japanin kieli on agglutinoiva kieli kuten suomen kielikin.

pienoiskuva|Puhuttua japania
Länsimaalaisille japanin kielessä lienee vaikeinta oppia kiinalaisperäiset kanji-kirjoitusmerkit, joita on jopa kymmeniä tuhansia. Japanin opetusministeriö on kuitenkin määritellyt yleisimmät kanjit (jap. 常用漢字, jōyō kanji, sananmukaisesti "kiinalaiset merkit yleiseen käyttöön"), joihin kuuluu 2 136 kirjoitusmerkkiä. Japanissa näistä 1 006 opetetaan peruskoulun ensimmäisen kuuden oppivuoden aikana ja loput 1 130 toisen asteen koulutuksessa seuraavan kuuden oppivuoden aikana.

 Status ja sukulaiskielet 
Japanin kieli on käytännössä maan virallinen kieli, vaikka Japanin perustuslaki ei sitä sellaiseksi nimeäkään. Angaurin osavaltio, joka on osa Palauta, on ainoa paikka, jossa japanilla on virallisesti tunnustettu asema osavaltion perustuslain nojalla. Muut osavaltion viralliset kielet ovat englanti ja palau.

Mahdollisista sukukielistä on useita teorioita, muun muassa korean kieltä ja altailaisia kieliä on pidetty mahdollisina sukulaiskielinä. Japani muodostaa okinawan kielen ja muiden Ryūkyū-saarilla puhuttujen kielten kanssa japanilaisten kielten kielikunnan. Jotkut tutkijat pitävät japanilaisia kieliä vain toistensa murteina ja näin ollen yhtenä kielenä ja tällöin japanista tulee maailman suurin isolaattikieli.

Japanin kieli on toiminut myös superstraattina muutamalle kreolikielle kuten Yilanin kreolijapanille, Jokohaman pidginille sekä Mantšurian pidginille.

 Kirjoittaminen 

Japania kirjoitetaan kolmea eri merkistöä käyttäen. Merkistöt ovat hiraganat, katakanat ja kanjit. Kaksi ensimmäistä ovat toisiaan muistuttavia tavuaakkosia, joissa molemmissa on 46 merkkiä (laskutavasta riippuen 71 merkkiä), ja joita käytetään hieman eri tarkoituksiin. Kolmas on Kiinasta peräisin oleva ideogrammimerkistö.

 Äännerakenne 

 Konsonantit 
BilabiaalitAlveolaaritAlveolo-palataalitPalataalitVelaaritUvulaaritGlottaalitNasaalit m n (ɲ) (ŋ) (ɴ)Klusiilit p b t d k ɡAffrikaatat (t͡s d͡z) (t͡ɕ d͡ʑ)Frikatiivit (ɸ) s z (ɕ ʑ) (ç) hLikvidat rApproksimantit j wErityiset morat   

Suluissa esiintyvät äänteet ovat japanin omaperäisissä sanoissa muiden foneemien allofoneja, mutta lainasanoissa ne voivat esiintyä foneemisesti. Kyseiset allofonit ilmenevät seuraavasti:

  ennen :tä sekä  ovat 
  ennen :tä sekä  ovat , mutta useimmissa murteissa nämä kaksi foonia ovat neutralisoituneet ja esiintyvät vapaassa vaihtelussa keskenään
  ennen :ta on , mutta useimmissa murteissa  ovat myös neutralisoituneet keskenään
  ennen :tä ja :tä on  sekä ennen :ta  koartikuloituna yhdessä vokaalin pyöristyksen kera.

Soinnittomat klusiilit  ovat heikosti aspiroituja.

Foneemin  äännearvo vaihtelee huomattavasti riippuen murteesta ja ympäristöstä. Useimmiten se äännetään apikaalisena yksitäryisenä tremulanttina, joko alveolaarisena  tai postalveolaarisena . Lateraali  on yleinen variantti kaikissa ympäristöissä, erityisesti lausahduksen alussa sekä ennen :tä tai :tä. Muita havaittuja äännearvoja ovat muiden muassa alveolaarinen approksimantti , alveolaarinen klusiili , retrofleksinen yksitäryinen tremulantti , lateraalinen frikatiivi  sekä retrofleksinen klusiili .

Konsonantit  saattavat usein heiketä frikatiiveiksi  vokaalien välissä erityisesti nopeassa puheessa.  saattaa ääntyä myös nasaalina . Valinta :n ja :in välillä saattaa riippua puhujan sosiaalisesta luokasta,, iästä tai sijainnista.

Palataalit  palatalisoivat edeltävän konsonantin; esimerkiksi 海 ”meri”  > , 餃子 ”paistettu myky”  > .

 on tavunloppuinen morainen nasaali, jonka äännearvo riippuu seuraavasta äänteestä. Sen äännearvo vaihtelee seuraavasti:

 bilabiaalinen  ennen bilabiaaleja 
 laminaalinen  ennen koronaaleja 
 apikaalinen  ennen :ää
 velaarinen  ennen velaareja 
 jonkinlainen nasaalinen vokaali ennen vokaaleja, approksimantteja , likvidaa  ja frikatiiveja . Tätä ääntämystä saatetaan kuvata merkinnällä .

Japanin geminaattoja eli kaksoiskonsonantteja kuvataan usein erityisellä ”morafoneemilla”, , jota vastaa japanin oikeinkirjoituksessa pieni tsu-mora (っ) eli sokuon.

 Vokaalit 
Japanissa on viisi vokaalifoneemia: . Näistä :n ääntämys on lähimpänä vastaavaa kardinaalivokaalia, kun taas  on keskinen  ja  ovat välisiä .  on suppea ja lähes takainen lavea  tai pyöreämpi . Tavallisessa puheessa se esiintyy usein laveana tai jää kokonaan ääntämättä. Se on keskisempi  konsonanttien  ja palataalisten konsonanttien sekä myös mahdollisesti :n jälkeen.

Vokaalien pituusero on foneemisesti merkittävä; esimerkiksi 月 tsuki ”kuu” äännetään lyhyellä :lla, kun taas 通気 tsūki ”ilmavira” äännetään pitkällä :lla. Lyhyillä ja pitkillä vokaaleilla ei ole kvalitatiivista eroa.

Monissa murteissa vokaalit  ääntyvät soinnittomina soinnittomien konsonanttien välissä tai soinnittonman konsonantin jälkeen ennen taukoa.

 Sävelkorkeuspainotus 
Japanissa esiintyy sävelkorkeuspainotusta, jossa kussakin sanassa yksi mora voi olla aksentillinen. Aksentillinen mora äännetään korkeammalta, ja sitä seuraa korkeuden pudotus. Esimerkki kolmesta sanasta, jotka eroavat toisistaan pelkästään aksentiltaan, ovat 箸 ”syömäpuikot”  > , 橋 ”silta”  >  sekä 端 ”reuna”  > ; näistä ensimmäisessä ensimmäinen mora on aksentillinen ja toisessa toinen, kun taas kolmannessa kaikki morat ovat aksentittomia. Jälkimmäiset kaksi lausutaan yksinään kuitenkin samalla tavalla, mutta niiden välinen ero ilmenee asiayhteydessä seuraavan moran ääntämyksestä. Useissa tapauksissa puhujat erottavat homonyymit toisistaan kuitenkin enemmän asiayhteyden kuin sävelkorkeuden perusteella.

 Fonotaksi 
Japanin kielen sanojen on perinteisesti katsottu koostuvan tavujen sijaan morista. Mora voi olla ”tavallinen”, eli vokaali yksinään (V) tai konsonantti–vokaali-yhdistelmä (CV), tai ”erityinen”,  tai . Tavallisissa morissa vokaalia voi edeltää liuku (CjV). Vokaalin pidentävää kroneemia (R) saatetaan joskus pitää omana erityisenä moranaan.

 Mora Esimerkki Japaniksi Morien määrä sanassa V  尾 'häntä' 1 jV  世 'maailma' 1 CV  子 'lapsi' 1 CjV  巨 'valtava' 1 R  tai  今日 'tänään' 2 N  紺 'tummansininen' 2 Q  tai  国庫 'valtion kassa' 3

 ei voi esiintyä sananalkuisesti, ja  esiintyy vain sanan sisällä. Vokaalit voivat olla pitkiä ja soinnittomat konsonantit  kahdentuneita eli geminoituneita.

 Kielioppi 

Japanin lausejärjestys on pohjimmiltaan subjekti-objekti-verbi, joskin lausejärjestys on osittain vapaa ja teeman käsite monimutkaistaa luokittelua jossain määrin. Sanojen kieliopilliset merkitykset merkitään erityisillä liitepartikkeleilla, joista lisää alla:

 馬が外で草を食べています。
 Uma ga soto de kusa o tabete imasu.
 Hevonen (subjekti) ulkona (paikka) ruoho (objekti) syömässä on.
 "Ulkona on hevonen syömässä ruohoa."

 Teema 

Japanin kieliopin merkittävin ominaisuus lienee teeman käsite. Teemalla merkitään lauseen aihetta ja se säilyy samana virkkeestä toiseen, ellei sitä erikseen muuteta:

 これはペンです。 Kore wa pen desu. Tämä (teema) kynä on. ”Tämä on kynä.”
 赤いですか？ Akai desu ka? Punainen onko? ”Onko [tämä] punainen?”
 赤いです。 Akai desu. Punainen on. ”[Tämä] on punainen.”

Teemaa merkitään は-liitepartikkelilla, vrt. subjektin が-liitepartikkeli.

 馬は外で草を食べています。
 Uma wa soto de kusa o tabete imasu.
 Hevonen (teema) ulkona (paikka) ruoho (objekti) syömässä on.
 ”Hevonen on ulkona syömässä ruohoa.”

Silloin kun hevonen on teemana, se jää taustalle, ja lauseen ydin (uusi asia) on jatkossa "ulkona syömässä ruohoa". Esimerkkinä keskustelu:

 馬はどこですか。Uma wa doko desu ka? ”Missä hevonen on?”
 馬は外で草を食べています。Uma wa soto de kusa o tabete imasu. ”Hevonen on ulkona syömässä ruohoa.”

Koska teema jätetään usein mainitsematta, mikäli sen ymmärtää kontekstista, vastaus kysymykseen ilmaistaan yleisesti ilman teemaa:

 外で草を食べています。Soto de kusa o tabete imasu. ”On ulkona syömässä ruohoa.”

Silloin kun hevonen on lauseen subjekti, se tulee edustalle, ja lauseen ydin (uusi asia) on "hevonen syömässä ruohoa".

 何でそんなにずっと外を見ているのですか。Nan de sonna ni zutto soto o mite iru no desu ka? ”Miksi oikein niin kovasti katselet sinne (ulos)?”
 馬が外で草を食べていますから。Uma ga soto de kusa o tabete imasu kara. ”Koska siellä (ulkona) on hevonen syömässä ruohoa.”

Jos joku selittää nähneensä hevosen kiipeämässä lipputankoon sen siitä katkeamatta, kuulijan kysymys ”馬が？” tarkoittaisi ”mitä, hevosenko?” ja ”馬は？” taas ”entäs miten kävi hevoselle?” Näistä edellinen painottaa hevosta (subjekti), jälkimmäinen jättää hevosen (teema) taka-alalle ja painottaa ilmiselvää hevoseen liittyvää kysymystä (”(lipputangolle ei käynyt kuinkaan, mutta) entäs hevoselle?”).

 Taivutus 

Japanin kielessä sekä verbit että adjektiivit taipuvat, mutta eivät persoonamuodoissa. Japania kirjoittaessa kanjeilla kirjoitettu sanan ydin ei koskaan muutu, vaan taivutusmuodot kirjoitetaan sanan perään kana-merkeillä (okurigana eli ”saattava kana”).

Kuten suomen kielessä, futuuria ei tunneta ja japanissa on vain preesens (-u) ja imperfekti (-ta). Taivutukset voivat silti olla varsin monimutkaisia: 食べる taberu (syödä) voi taipua muotoon 食べさせられた tabesaserareta (laitettiin syömään, ts. kausatiivin passiivin imperfekti) ja apuverbejä käytetään runsaasti. Erityisesti puhekielessä onkin yleistä, että lause koostuu yksinomaan verbeistä: motte kite iru, kirj. ”ottaen-tullen-on” olisi tyypillinen tapa ilmaista ”otin mukaani”, jos tekijä ja kohde on määritelty jo aiemmin.

Adjektiivit puolestaan eivät taivu suomen lailla substantiivin mukaan, vaan verbien lailla muun muassa kielteiseksi ja aikamuodon mukaan: 赤い akai (punainen), 赤くない akakunai (ei punainen), 赤くなかったら akakunakattara (”jos se ei olisi ollut punainen” tai ”niillä kerroilla kun se ei ollut punainen”).

Japanin substantiivit eivät taivu koskaan. Suomen kielen substantiivien taivutuksia vastaavia merkityksiä saadaan aikaan liitepartikkeleilla. Liitepartikkelit kirjoitetaan hiraganalla sanan tai lauseen perään.

Yleisimpiä liitepartikkeleita ovat

 は ha – äännetään wa, käytetään merkitsemään lauseen teema, ks. edellä.
 が ga – käytetään eräänlaisena tunnistepartikkelina.
 の no – käytetään genetiivin tyyppisiin merkityksiin tai muuten vain deskriptiivisesti, esimerkiksi nihongo no hon = japaninkielinen kirja. Partikkelilla on myös lukuisia muita käyttötarkoituksia.
 を wo – nykykielessä redusoitunut pelkäksi äänteeksi o, käytetään merkitsemään verbin suora objekti. Esimerkiksi nihongo wo hanashimasu = puhun japania.
 に ni – Merkitsee kohdetta. Tiettyjen verbien (esim. いる, iru, olla jossakin ja 住む, sumu, asua) kanssa merkitsee sijaintia.
 へ he – äännetään e, edellisen partikkeliin verrattuna lopullisen kohteen sijaan epämääräisempi, kohteen sijasta pääpaino on suunnassa.
 で de – perusmerkitys ”jossakin”, ”jollakin”, ”hinta jostakin määrästä jotakin”. Vastaa suomen inessiiviä ja adessiivia.
 か ka – kysymyspääte kuten suomen ”-ko/-kö”, käytetään myös kysymyssanan sisältävässä lauseessa (toisin kuin suomessa), esimerkiksi Kore wa nan desu ka. = Mikä tämä on?
 も mo – perusmerkitys ”myös”, korvaa liitepartikkelit o, ga ja ha, vrt. suomen ”-kin”
 と to – perusmerkitys ”ja” (-to isshoni "jonkun kanssa")
 から -kara – perusmerkitys ”jostakin”, vastaa suomen elatiivia ja ablatiivia.
 まで -made – perusmerkitys ”johonkin”, vrt. suomen ”asti”, ”saakka”.

Esimerkiksi バスで東京へ行く人 (Basu de Tōkyō e iku hito) = ”Bussilla Tokioon menevä henkilö.”

 Monikko 

Japanin kielessä ei ole varsinaista monikkoa. Sanoista käytetään samoja muotoja riippumatta siitä, onko puheen kohteita yksi vai useampia.

Lukumääriä ilmoittaessa on käytettävä erityisiä laskusanoja, jotka liitetään lukusanaan seuraavasti: ”kolme kurkkua” on kyūri san-bon, kirjaimellisesti ”kurkku kolme-(pitkulainen)”, kun taas ”kolme paperia” on kami san-mai = ”paperi kolme-(litteä)”. Käytettävä laskusana riippuu laskettavien kohteiden laadusta. Esimerkiksi Akira Kurosawan elokuva Seitsemän samuraita on Shichi-nin no samurai (七人の侍) eli Seitsemän (ihmis)samuraita, mutta eläinsatu Seitsemän samuraita on Shichi-hiki-no samurai (七匹の侍) eli Seitsemän (pientä eläin)samuraita. Laskusanan ensimmäinen äänne ja joskus jopa vartalo riippuvat lukusanasta: esimerkiksi kaksi (ihmis)samuraita olisi futari no samurai ja kahdeksan (eläin)samuraita happiki no samurai. Myös lukusanat voivat siis riippua laskettavista asioista, sillä japanissa käytetään sekä alkuperäisiä japanilaisia (ひと― (hito-), ふたー (futa-), みー (mi-), よー (yo-), いつー (itsu-)...) että kiinasta lainattuja lukusanoja (イチ (ichi), ニ (ni), サン (san), シ (shi), ゴ (go)...).

 Lukusanat 

 Numeraali  Kanji  Kiinalainen tapa  Japanilainen tapa 1  一  イチ (ichi)  ひと― (hito-) 2  二  ニ (ni)  ふた― (futa-) 3  三  サン (san)  み― (mi-) 4  四  シ (shi)  よ― (yo-), よん (yon-) 5  五  ゴ (go)  いつ― (itsu-) 6  六  ロク (roku)  む― (mu-) 7  七  シチ (shichi)  なな― (nana-) 8  八  ハチ (hachi)  や― (ya-) 9  九  キュウ (kyū), ク (ku)  ここの― (kokono-) 10  十  ジュウ (jū)  とお (tō)

 Muita laskusanoja 
KanjiHiraganaTranslitterointiKategoriaMuuta -つ -tsupyöreät tai epäsäännölliset esineetkäytetään alkuperäisten japanilaisten lukusanojen kanssa; lukusanasta riippuen myös -ttsu; kymmenen esinettä poikkeuksellisesti vain too -人 -にん -ninihmiset -歳 -さい -saiikävuodetか月; -ヶ月; -ヵ月; -箇月; -かげつ -kagetsukuukausien määrä ajanjaksoissa -月 -がつ -gatsukuukauden numero vuoden alusta -日 -にち -nichipäivät -日 -か; -たち -ka; -tachikuukauden päivätalkuperäinen japanilainen lukusana muokattuna + -ka tai -tachi päiville 1-10 ja 20; kiinalainen lukusana + -nichi muille päiville, poikkeuksina 14. päivä jūyokka ja 24. päivä nijūyokka -年 -ねん -nenvuosi -時 -じ -jitunnit -分 -ふん -funminuutitlukusanasta riippuen myös -ぶん -bun tai -ぷん -pun -回 -かい -kaikerrat -台 -だい -daimekaaniset esineet, koneet, kulkuvälineet -本 -ほん -honpitkulaiset esineet, kuten pullot, kynät, puut; suorituspisteet (urheilu)lukusanasta riippuen myös -ぼん (-bon) tai -ぽん (-pon) -枚 -まい -mailitteät esineet, kuten paperit, kankaat ja vaatteet -個 -こ -kopienet (usein pyöreät) esineet -冊 -さつ -satsusidotut esineet, kuten kirjat, vihot ym. -杯 -はい -haikupilliset, lasilliset, kulholliset, lusikallisetlukusanasta riippuen myös -ばい (-bai) tai -ぱい (-pai) -頭 -とう -tōsuuret eläimet -匹 -ひき -hikipienet elämetlukusanasta riippuen myös -ぴき (-piki) tai -びき (-biki) -羽 -わ -walinnut ja jänikset -ヶ所; -箇所 -かしょ -kashopaikat -階 -かい -kaitalon kerrokset -円 -えん -enjenit

Monikollisia ilmaisuja voidaan lisäksi tietyissä tapauksissa muodostaa muutamilla liitepartikkeleilla kuten -ra, -tachi ja -gata tai toistamalla sana kahteen kertaan. Toistossa sanan jälkimmäisen kerran aloittava konsonantti usein muuttuu soinnilliseksi. Esimerkkejä: watashi = minä, watashitachi = me, minun seurueeni; hito = ihminen, hitobito = ihmiset

 Kohteliaisuus 

Japanin kielessä käytetään runsaasti ilmaisuja, jotka määrittelevät puhujan ja kuulijan välisiä kunnioitus- ja kohteliaisuussuhteita. Niitä ilmaistaan muun muassa nimien ja henkilöä tarkoittavien substantiivien jälkiliitteillä, substantiivien etuliitteillä ja monilla verbimuodoilla. Kohteliaisuuden ”puute” suorasukaisemmissa ilmaisuissa voi olla esimerkiksi nuorten ystävysten kesken myös yksi tapa ilmaista läheisyyttä.

 Etu- ja loppuliitteet 
Esimerkiksi isää tarkoittava sana otōsan sisältää kaksi kunnioitusta ilmaisevaa osaa, etuliitteen o- ja jälkiliitteen -san. Jälkiliite -san voidaan lisätä lähes aina henkilön nimeen tai titteliin häntä puhuteltaessa. Sitä voimakkaampia kunnioituksen ilmaisuja ovat esimerkiksi -sama (tarkoittaa suurin piirtein samaa kuin mestari, herra tai rouva) ja -sensei (opettaja, tohtori, mestari). Tuttavalliset jälkiliitteet -kun (miehille) tai -chan (tytöille, lapsille, lemmikeille) puolestaan kertovat, että kuulija on samalla tasolla tai alempana kuin puhuja.

 Persoonapronominit 
Japanin kielessä on runsaasti persoonapronomineja, jotka vaihtelevat kohteliaisuusasteeltaan äärimmäisen kunnioittavasta aina törkeästi loukkaavaan ja jopa hyökkäävään. Pronomineja kuitenkin käytetään suhteellisen harvoin: yleensä suositaan puhuteltavan nimeä ja jotakin kohteliaisuuspäätettä.

 Rinnakkaissanat 
Japanin kielessä on olemassa myös kohteliaisuusasteeltaan kokonaan toisistaan eroavia sanoja, jotka tarkoittavat samaa asiaa. Ne voidaan kuitenkin usein kirjoittaa samoilla kanjeilla, tosin liitteistä voi lähes aina päätellä kummasta on kyse.  Tällaisia sanoja ovat erityisesti sukulaisuussuhdesanat kuten isä (父 chichi, お父さん otōsan) ja äiti (母 haha, お母さん okāsan), mutta muitakin on, esimerkiksi riisi (飯 meshi, ご飯 gohan). Erityisesti sukulaisuussanoista on tarvittu useita eri kohteliaisuusmuotoja eri tilanteisiin riippuen siitä, kuka on puhunut kenen äidistä kenelle, missä tilanteessa ja keiden läsnä ollessa.

 Verbien taivutus 
Verbimuodoissa desu-kopulan ja -masu-taivutusmuodon käyttö lisäävät ilmaisun kohteliaisuusastetta; tätä muotoa kutsutaan japaniksi nimellä teineigo (丁寧語) eli ”kohtelias kieli”. Kun sanotaan, että ruoka oli hyvää, on kohteliaampaa sanoa oishikatta desu kuin pelkästään oishikatta. ”Kiitos” taas on kohteliaampi, kun sanotaan arigatō gozaimasu eikä pelkästään arigatō. Samoin kuin monissa muissa kielissä, ehdotukset, pyynnöt ja kysymykset ovat kohteliaampia kun ne ilmaistaan epäsuorasti. Esimerkiksi: ”ocha ga arimasen ka?”, ”eikö ole teetä?” pro ”ocha ga arimasu ka?”, ”onko teetä?”. Toisaalta esimerkiksi nuorten puhekielessä verbien taivutusmuodot lyhenevät tai jopa jäävät kokonaan pois; esimerkiksi de wa arimasen (”ei ole”) voi lyhentyä muotoihin de wa nai, ja nai ja jopa jan.

On myös olemassa joitain alatyylisiä verbejä ja taivutusmuotoja, esimerkiksi -yagaru, joilla ilmaistaan suoranaista vihaa tekijää kohti.

 Keigo 
Liike-elämässä on usein tarpeen käyttää vielä kohteliaampaa kieltä, joka tunnetaan yleisnimellä keigo (敬語) eli ”kunnioittava kieli”.  Keigo-ilmaisut jaetaan kahteen ryhmään: sonkeigo (尊敬語) eli ”kunnioittava kieli”, jolla viitataan kunnioittavasti toisen tekemisiin, ja kenjōgo (謙譲語) eli ”nöyrä kieli”, jolla viitataan vähätellen omiin tekoihin.  Sekä sonkeigo- että kenjōgo-ilmaisut voivat olla joko erityisiä taivutusmuotoja tavallisista verbeistä tai aivan uusia verbejä, jotka itsekin taipuvat (itasu → itashimasu → itashimashita).  Keigon sujuva hallinta on japanilaisillekin vaikeata, ja monet yritykset järjestävät esimerkiksi myyntimiehilleen keigo-koulutusta.

 Esimerkkejä verbien kohteliaisuusasteista 

VerbiAlatyyliPuhetyyliKohtelias tyyliteineigoKunnioittava tyylisonkeigoNöyrä tyylikenjōgo”tehdä”yarusurushimasunasaruitasu”sanoa” - iuiimasuossharumōshiageru”syödä”kuutaberutabemasumeshiagaru

 Murteet 
Japanin kielessä on lukuisia murteita, joista Kanton, erityisemmin Tokion murretta pidetään yleisesti Japanin yleiskielenä. Suurin murreryhmä Tokion murteen jälkeen on Kansain murre, jota puhutaan Kansaissa. Myös riukiukieliä on toisinaan pidetty japanin murteina, jolloin japani olisi isolaattikieli.

 Kielinäyte 

 Muuta 
Kielessä on äänisymbolisia sanoja (giongo/giseego/gitaigo), jotka ovat osa kulttuuria ja päivittäistä kommunikointia. Japanilainen äänisymbolismi sisältää onomatopoeettisten sanojen (kuten eläinten ja esineiden äänien) lisäksi ideofonisia tai symbolisia sanoja, jotka kuvaavat fyysisiä ja tunteellisia tiloja.

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 



 Aiheesta muualla 

 Kanjikaveri – sivuilla voi opiskella kirjoittamaan japanilaisia tavu- ja kanji-kirjoitusmerkkejä, tutustua japanin kieliopin perusteisiin sekä etsiä sanoja suomi-japani-suomi -sanakirjasta. Sivuston yhteydessä toimii myös aktiivinen keskustelufoorumi .
 Kanji Land  – Kanjisivusto  
 Hanami Web , englanninkielinen Japani-aiheinen sivusto ja keskustelualue, jossa voi myös harjoitella japaninkielistä keskustelua japanilaisten kanssa 
 Kana-merkkien harjoitusmoniste (PDF)
 Tae Kimin japanin kielen kielioppiopas - erittäin kattava ja selkeä katsaus japanin kielioppiin

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit