Kaarle XIII

pienoiskuva|Prinssi Karl 10-vuotiaana, Ulrica Pasch 1758.
pienoiskuva|Prinssi Karl (oik.) veljiensä prinssi Fredrik Adolfin ja kruununprinssi Gustavin (vas.) kanssa, Alexander Roslin 1771.
Kaarle XIII (7. lokakuuta 1748 Wrangelin palatsi (Kungshuset), Tukholma – 5. helmikuuta 1818 Tukholman kuninkaanlinna) oli Ruotsin kuningas vuosina 1809–1818 ja Norjan kuningas hallitsijanimellä Kaarle II vuosina 1814–1818. 

Todellinen valta kuului lähes koko hänen kuninkuutensa ajan kruununprinssi Kaarle Juhanalle.Queen Hedwig Elizabeth Charlotte Royal Magazin Kaarle XIII oli ensimmäinen ”Pikku-Ruotsin” kuningas, sillä venäläisten miehittämä Suomi liitettiin suuriruhtinaskuntana Venäjän keisarin alaisuuteen Haminan rauhassa 17. syyskuuta 1809. Kaarle XIII oli myös viimeinen Holstein-Gottorpin hallitsijasukua edustanut Ruotsin kuningas.

 Suku ja koulutus 
Kaarle oli kuningas Aadolf Fredrikin ja Preussin prinsessa Loviisa Ulriikan toiseksi vanhin poika. Hän jäi lapsena lahjakkaan isoveljensä, kruununprinssi Kustaan varjoon, joka oli hänen äitinsä suosikki. Kaarle ei kuitenkaan ollut lahjaton; sen mitä häneltä puuttui älykkyydessä ja nopeasa havaintokyvyssä, korvasivat ahkeruus ja hyvä muisti. Kaarle näyttää myös pitäneen enemmän huolta opinnoistaan ​​kuin sisaruksensa. Hänen koulutuksestaan ​​vastasi aluksi Carl Fredrik Scheffer ja sen jälkeen C. F. Törnflycht.

Onnettomat perheolosuhteet vaikuttivat Kaarlen persoonallisuuden muodostumiseen. Jo nuorena miehenä hän oli intohimoinen ystävyyden ihailija. Seurustellessaan samanikäisten kanssa hän löysi korvikkeen perheestä puuttuvalle harmonialle ja lämmölle. Jopa suhteissaan vastakkaiseen sukupuoleen Kaarle osoitti olevansa flirttaileva luonne. Toisin kuin vanhempi veljensä, hänellä oli vahvasti eroottinen luonne. Jo nuoruudessaan hän osoitti merkkejä luonteen heikkoudesta ja itsenäisyyden puutteesta, joista tuli hänelle niin ominaisia.

Vuonna 1762 säädyt päättivät lahjoittaa Rosersbergin linnan tuolloin 14-vuotiaalle prinssi Kaarlelle. Hän teetti vuosien varrella sisustuksiin useita muutoksia.

Hänet oli syntymästään lähtien tarkoitettu täyttämään Ruotsin amiraalin korkea virka, hän sai merivoimien koulutuksen ja teki useita meriristeilyjä nuoruudessaan. Vuonna 1765 hänestä tuli Uppsalan tiedeseuran puheenjohtaja, ja vuonna 1770 hän aloitti Euroopan-kiertueensa. Ulkomaanmatka, jonka Kaarle teki ensimmäisenä veljeksistä, oli ensisijaisesti tarkoitettu palauttamaan hänen horjuva terveytensä Aachenin kylpylöissä. Tarkoituksena oli kuitenkin myös antaa hänelle mahdollisuus valita sopiva morsian jostakin ruhtinaallisesta hovista. Kun matka jatkui Pariisiin, Ruotsin lähettiläs Gustav Filip Creutz sai tilaisuuden esitellä hänet pääkaupungin kirjallisille ja poliittisille piireille ja vaikuttaa häneen ranskalaismyönteisesti. Kotimatka kulki Berliinin ja Potsdamin kautta, missä Kaarlen otti vastaan ​​hänen enonsa Preussin kuningas Fredrik Suuri, johon hän näyttää tehneen suotuisan vaikutuksen.

 Södermanlandin herttua 
Isänsä kuoltua ja veljensä Kustaa III:n noustua Ruotsin valtaistuimelle vuonna 1771 hänet kutsuttiin takaisin Ruotsiin, ja hänellä oli erittäin tärkeä rooli vuoden 1772 vallankaappauksessa, jossa kuningaskunnan valta annettiin kuninkaalle säätyjen suostumuksella. Tämä tapahtui pääasiassa perustamalla Vasa-ritarikunta sekä järjestämällä yhdistyksiä ja komiteoita armeijan ja laivaston nuorten upseerien keskuuteen kuninkaan luottamuksen nimissä. Sovittiin, että kuninkaan veljet valvoisivat ja aloittaisivat liikkeen maassa, kun taas kuningas itse hoitaisi asioita pääkaupungissa. Vallankumous puhkesi prinssi Kaarlen Kristianstadin valepiirityksen myötä elokuussa 1772, jossa kukaan ei loukkaantunut. Koko asia hoidettiin niin ihailtavasti, että maa vapautettiin aatelisten tyranniasta ja kuningas palautettiin valtaan ilman verenvuodatusta. 

Kustaa III palkitsi veljensä uskollisuuden nimittämällä tämän Södermanlandin herttuaksi. Tästä syystä Kaarleen viitataan usein nimityksellä Kaarle-herttua. Nimitykseen liittyi tiettyjä taloudellisia etuja, mutta osallistuminen hallintoon oli toistaiseksi poissuljettu. Herttuan julkinen toiminta rajoittui seuraavien vuosien aikana rykmentinkomentajan tehtäviin.

Kaarlen ja Kustaa III:n välit huononivat vähitellen, ja niinpä Kaarle menetti sen vähänkin vaikutusvallan Ruotsin politiikkaan, joka hänellä oli aiemmin ollut. Kaarle päätti keskittyä vapaamuuraritoimintaan ja nousi Ruotsin vapaamuurarien johtoon. Lisäksi hän harrasti epämääräistä okkultismia, muun muassa kuolleiden ihmisten henkien manaamista.

Kaarlelle oli annettu laivaston amiraalin arvo jo pikkulapsena. Hän palveli ns. Kustaa III:n sodassa johtamalla sotatoimia Suursaaren meritaistelussa 7. kesäkuuta 1788 ja Öölannin meritaistelussa 27. heinäkuuta 1789. Jälkimmäisessä hän olisi saavuttanut merkittävän voiton, ellei hänen komentajansa amiraali Liljehorn, olisi selittämättömästi laiminlyönyt tehtäviään. Kaarle ei kuitenkaan tiennyt paljoakaan merisodankäynnistä ja molemmat taistelut päättyivät Ruotsin kannalta vaatimattomiin tuloksiin. Kaarle kuitenkin esiintyi suurena sotasankarina.

Berliinin matkansa aikana hän oli äitinsä Loviisa Ulrikan suureksi iloksi hän näytti nyt myös päättäneen valita puolisokseen enonsa tyttären, muutamaa vuotta vanhemman Brandenburg-Schwedtin prinsessa Philippinen. Hänen mieltymyksensä serkkuunsa Philippineen osoittautui kuitenkin ohimeneväksi, ja pian kotiinpaluunsa jälkeen hän aloitti pitkäaikaisen suhteen kreivitär Augusta Löwenhielmin kanssa. Hänen sanotaan olleen kreivitär, hovinainen Augusta Fersen Löwenhielmin (1754–1846) vuonna 1772 syntyneen pojan, myöhemmän valtioneuvos Carl Axel Löwenhielmin isä. Kaarle olisi mieluummin pysynyt naimattomana.

Loviisa Ulrikan suureksi pettymykseksi avioliittoneuvottelut hänen veljentyttärensä kanssa kariutuivat lokakuussa 1772, ja pian sen jälkeen kuningas teki ensimmäisen yhteydenoton setäänsä Holstein-Gottorpin herttua Fredrik Augustiin valmistellakseen avioliittoa veljensä ja tämän nuoren tyttären Hedvig Elisabeth Charlottan välille. Päätöstä nopeutettiin, kun Katariina II ehdotti Hessen-Darmstadtin prinsessa Amalieta (1754–1832), suuriruhtinas Paavalin tulevan puolison Wilhelminen sisarta. Keisarinna Katariina oli kutsuttanut vuonna 1773 kaikki kolme sisarta äitinsä kanssa luokseen Pietariin, Luisea (1757–1830) hän ei katsonut sopivaksi ja Paavali valitsi heistä Wilhelminen.
pienoiskuva|Kaarle-herttuan ja prinsessa Charlotten häämitali 1774, Gustaf Ljungberger.

 Avioliitto ja jälkeläiset 
Kustaa III oli pitkään lapseton, joten paineet kruununperillisen tuottamisesta siirtyivät Kaarlelle. Vastahakoisesti hän hyväksyi ajatuksen avioliitosta elokuussa 1773 ja kihlaus julkistettiin marraskuussa. Hän avioitui 7. kesäkuuta 1774 Tukholmassa ruhtinaspiispa Friedrich August I:n, Oldenburgin herttuan ja prinsessa Ulrike Friedrike Wilhelmine Hessen-Kasselin 15-vuotiaan tyttären, serkkunsa Hedwig Elisabeth Charlotten (1759–1818) kanssa. 

Avioliitosta syntyi kaksi lasta, jotka molemmat kuolivat lähes vastasyntyneinä:

 Lovisa Hedvig (2. heinäkuuta 1797 Tukholma), kuolleena syntynyt; haudattu Riddarholmskyrkaniin
 Karl Adolf, Värmlannin herttua (4. heinäkuuta 1798 – 10. heinäkuuta 1798 Tukholma). Eli kuusi päivää; haudattu Riddarholmskyrkaniin
Kaarlen avioliitto oli poliittisten laskelmien pakottama, eikä puolisoiden välistä suhdetta koskaan leimannut rakkaus. Herttuattaren suruksi hänen aviomiehensä sortui pian kevytmieliseen elämäänsä, joka sai yhä loukkaavampia muotoja. Herttuatarta kuitenkin eniten kiusasi miehensä epäystävällisyys, jota hän toisinaan osoitti hänelle. Kaikista pettymyksistä huolimatta hän seisoi uskollisesti miehensä rinnalla, ja 1790-luvun loppuvuosina heidän välinen suhde näyttää parantuneen. Heinäkuussa 1798 syntyi vihdoin poika, jonka nimeksi annettiin Karl Adolf, mutta hän kuoli vain viikon kuluttua. Hälventääkseen suruaan herttua ja herttuatar tekivät pitkän ulkomaanmatkan elokuusta 1798 marraskuuhun 1799.
pienoiskuva|Södermanlandin herttua Karl Ruotsin laivaston yliamiraalin univormussa, Giovanni Battista Lampi vanhempi 1799.

 Kuninkaan setä ja valtionhoitaja 
Kuningas Kustaa III murhattiin maaliskuun lopulla 1792. Kustaa III:n poika Kustaa IV Aadolf oli tuolloin vasta 13-vuotias, joten Kaarlesta tuli sijaishallitsija nimikkeellä valtionhoitaja veljenpoikansa alaikäisyyden ajaksi, vuosiksi 1792–1796. Kaarle oli tuntenut hyvin monet Kustaa III:n vastaisen salaliiton jäsenet, joten jotkut epäilivät hänen olleen jollain tavalla osallinen veljensä murhaan. Tällaiselle väitteelle ei kuitenkaan ole löydetty mitään todisteita. Jos Kaarle vehkeili veljeään vastaan, ei motiivina ollut ainakaan vallanhimo, sillä sijaishallitsijana hän esiintyi hyvin heikosti ja epävarmasti. Käytännössä hän siirsi kaiken vastuun valtion johtamisesta ystävälleen Gustaf Adolf Reuterholmille. Maan todellinen hallitsija oli ahdasmielinen ja kostonhimoinen Reuterholm, jonka vaikutus Kaarle-herttuaan oli ylivertainen. Nämä neljä vuotta olivat kenties Ruotsin historian kurjimmat ja niitä voidaan lyhyesti kuvailla fanaattisen jakobiinilaisuuden ja armottoman despotismin vuorotteluiksi. thumb|Kaarle XIII:n patsas Kungsträdgårdenissa Tukholmassa.|250x250pxKun Kustaa IV Aadolf tuli täysi-ikäiseksi marraskuussa 1796 ja sai täydet valtaoikeudet, menetti Kaarle sijaishallitsijan asemansa. Myös Reuterholm joutui eroamaan virastaan. Kaarlella ei ollut vaikutusvaltaa veljenpoikaansa, joten näytti siltä, että hänen roolinsa Ruotsin historiassa oli päättynyt. Vuonna 1809 tapahtui kuitenkin yllättävä käänne: Suomen sodan aiheuttama sotilaallinen katastrofi johti keväällä 1809 sotilasvallankaappaukseen, jossa Kustaa IV Aadolf syrjäytettiin. Kaarle nimitettiin ensin Ruotsin valtionhoitajaksi ja muutamaa kuukautta myöhemmin Ruotsin valtiopäivät valitsivat hänet uudeksi kuninkaaksi, hallitsijanimellä Kaarle XIII.

 Kuningas ja kruununperimys 
pienoiskuva|Kuningas Kaarle XIII, Per Krafft nuorempi n. 1816.
Kaarle XIII oli noustessaan 6. kesäkuuta 1809 valtaistuimelle yli 60-vuotias ja jo ennenaikaisesti vanhentunut. Saatuaan marraskuun lopussa 1809 aivoinfarktin hän ei pystynyt käyttämään valtaansa useisiin kuukausiin. Vanhuuden heikkous yhdistettynä päättämättömyyteen, joka oli huomattava luonteenpiirre, rajoitti hänen kykyään käyttää vaikutusvaltaansa uuden perustuslain luomissa olosuhteissa. Talvella 1809-1810 suunniteltu yritys vahvistaa monarkiaa, joka vaati Kaarlen osallistumista, vaikeutui hänen sairautensa vuoksi ja lopulta epäonnistui hänen horjumisensa ja löysyytensä vuoksi. Lopullisen kannanottonsa muodostamisessa Kaarleen vaikutti todennäköisesti hänen uskottunsa, ulkoministeri Lars von Engeström.

Koska Kaarle XIII:lla ei ollut lapsia, tuli kysymys kruununperillisestä pian hyvin ajankohtaiseksi. Kiirettä lisäsi se, että Kaarle XIII sai syksyllä 1809 aivoinfarktin ja vammautui pysyvästi. Valtiopäivät nimittivät uudeksi kruununprinssiksi Tanskan prinssi Kristian Augustin (Karl August). Kaarle adoptoi hänet, mutta naimaton 41-vuotias prinssi kuoli äkillisesti halvaukseen toukokuussa 1810. 
pienoiskuva|Kaarle XIII ja Kaarle XIV Juhana, hopeamitali 1818.
Lopulta kolme kuukautta myöhemmin kruununprinssiksi valittiin Napoleonin armeijan marsalkka Jean-Baptiste Bernadotte, joka otti hallituksen johtoonsa heti saavuttuaan Ruotsiin marraskuussa 1810. Kaarle XIII suhtautui aluksi torjuvasti alhaista syntyperää olevaan Bernadotteen. Kaunopuheinen ja huomaavainen Bernadotte osasi kuitenkin käsitellä raihnaista kuningasta niin, että tämä muutti mielipiteensä hänestä ja suostui jopa adoptoimaan hänet pojakseen nimellä Kaarle Juhana.

Ruotsin ja Norjan liitossa 1814 Kaarle XIII kruunattiin myös Norjan kuninkaaksi hallitsijanimellä Kaarle II (norjaksi Karl II). Kaarle XIII:n viimeiset vuodet kuluivat sairastellessa.Karl XIII – en doldis på tronen Populär Historia  Hän kuoli 69-vuotiaana helmikuusssa 1818 Tukholmassa ja hänet on haudattu Kustavilaiseen hautaholviin Riddarholmenin kirkkoon.

 Lähteet 

 Aiheesta muualla 

Luokka:Ruotsin kuninkaat
Luokka:Norjan kuninkaat
Luokka:Sijaishallitsijat
Luokka:Ruotsin valtionhoitajat
Luokka:Vuonna 1748 syntyneet
Luokka:Vuonna 1818 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit