Runous

Runous eli lyriikka on kirjallisuuden muoto, jossa kieltä käytetään esteettisesti sen merkityksen ja kieliopillisen oikeellisuuden sijaan tai lisäksi. Se koostuu suullisista tai kirjallisista ilmaisuista, joissa kieltä käytetään eri tavoin kuin proosassa. Eräs runouden alalaji on laululyriikka, jossa runomuotoinen teksti liittyy musiikkiin. Runojen ilmaisu nojaa usein mielikuvitukseen, mielleyhtymiin ja kielen soinnillisiin ominaisuuksiin.

Runous on vanhin kirjallisuuden laji. Se alkoi suullisena sanataiteena, joka siirtyi yhden runonlaulajan muistista toisen muistiin ja saattoi muuttua matkalla hieman. Muistia auttoivat runomitat alku- ja loppusoinnuin sekä rytmisin keinoin. Kirjoitustaidon kehityttyä runoja alettiin merkitä muistiin, ja kirjoitetusta runoudesta kehittyi uutta taidetta. Moderni runous hylkäsi 1900-luvun alussa runomitat, mutta myös mitallinen runous on edelleen elinvoimainen.

 Etymologia 
Suomen kielen sana runo tulee germaanisista kielistä, joissa sen vastineet ovat tarkoittaneet muun muassa riimukirjoitusta, oppineisuutta ja salaisuutta. Runoi ilmeisesti merkitsi entisajan suomalaisille ja karjalaisille tietäjää tai šamaania, jonka loitsut ja kertomukset ovat runomuotoisia ja yleensä laulettuja.

Lyriikka on saanut nimensä kreikkalaisesta lyyra-soittimesta, jolla runoilija säesti esitystään. Tämä osoittaa, että varhainen lyriikka oli laulettua. 

Suomessa sana runo lienee tarkoittanut alun perin kalevalaista runonlaulajaa, mutta uskotaan, että oppineet antoivat sanalle nykyisen merkityksensä. Runoille ei liene ollut tätä ennen suomenkielistä yleisnimeä. Suomalaiset ovat ennen kutsuneet yleensä laulettuja kansanrunojaan muun muassa nimityksillä virsi, laulu, sanat ja sanelu. Kertovaa runoutta on nimitetty myös tarinoiksi, kertomuksiksi, saduiksi ja taruiksi. Taikuuteen käytettyjä runoja on kutsuttu loitsuiksi, ja loitsun ”taikasanat” olivat luotteet.

Lyriikan muodot
Antiikin Kreikassa runous jaettiin kolmeen pääosaan: lyyrisen runouden lisäksi oli eeppinen eli kertova runous (epiikka) ja draamallinen eli näytelmärunous. Lyriikan lajeja olivat Kreikassa jambi eli pilkkarunous ja elegia eli valituslaulu (jambi-sanalla tarkoitetaan nykyisin erästä runomittaa). Varsinaisen lyriikan alalajeja olivat soololyriikka (melos) ja kuorolyriikka (khoros). Tällaiset jaot ovat osittain hävinneet ajan mittaan: sveitsiläinen kirjallisuustutkija Emil Staiger katsoo, että kaikessa runoudessa on lyyrisiä, eeppisiä ja draamallisia elementtejä. Lyyrinen runo on kuitenkin lyhyehkö, olennaiseen keskittyvä ja usein muodoltaan kiinteä ja omissa rajoissaan johdonmukainen. Runous on usein preesens-muotoista ja minäkohtaista. Kuitenkin kaikista näistä luonnehdinnoista on olemassa poikkeuksia.

Runous eroaa arkipuheesta ja asiaproosasta siinä, että se käyttää kielen mahdollisuuksia laajasti. Se avaa yllättäviä yhteyksiä eri ilmiöiden välille. Tavallisen kielen ennustettavuus on melko suurta siten, että kuulija tai lukija voi arvata seuraavan sanan tai tarkoitetun asian. Lyriikka on oikullisempaa ja tuoreempaa, mikä tekee siitä vaikeammin avautuvaa. Runoilijan tehtävänä on pidetty kielen automatisoinnin vastustamista. 

Tyylikeinoja
Yleisin runouden tyylikeino on toisto. Se ilmenee äänteiden tasolla sointuisuuden tavoittelussa: jonkin äänteen tai äänneryhmän toistamisella runoilija voi luoda haluamiaan vaikutelmia. Runoilija voi ajatella tiettyjä vokaaleja tai konsonantteja ikään kuin elävinä olentoina. Myös alkusointu on tähän liittyvä ilmiö.

Runouden yksi tehokeino on rytmi, joka sekin on toistoa eli samojen tai samankaltaisten äännekuvioiden rytmikästä toistamista. Säännölliset rytmikuviot tunnetaan runomittoina. Ne merkitään kaavioilla, joissa viiva tarkoittaa nousussa olevaa (painollista tai pitkää) tavua ja puolikaari laskussa olevaa (painotonta tai lyhyttä) tavua. Suomen kielessä tämä on usein vaikeaa hahmottaa, sillä suomessa voi pitkä tavu olla painottomassakin kohdassa.

Monien runojen tyylikeino on loppusointu eli riimi. Se on kuitenkin historiallisesti melko nuori, varhaiskeskiajalla käyttöön otettu keino. Loppusointu antaa runolle iskuvoimaa ja sitoo säkeitä yhteen.

Toistoa käytetään myös kielikuvien tasolla. Runoissa käytetään runsaasti vertauksia ja niistä tiivistyneitä metaforia, jossa kaksi eri käsitepiirin kuuluvaa asiaa liitetään yhteen (kuun sirppi, vuoren otsa). Näitä voidaan käyttää toistuvasti siten, että saadaan aikaan suggestiivista tunnelmaa. Myös kokonaisia säkeitä voidaan toistaa (säekerto).

 Kuuluisia runoilijoita 
 Homeros
 Sapfo
 Vergilius
 Du Fu
 Dante Alighieri
 Francesco Petrarca
 Geoffrey Chaucer
 William Shakespeare
 John Milton
 Johann Wolfgang von Goethe
 William Wordsworth
 Aleksandr Puškin
 Marina Tsvetajeva
 Charles Baudelaire
 T. S. Eliot
 Edith Södergran
 Allen Ginsberg

 Suomenkielisiä runoilijoita 

 Risto Ahti
 Helena Anhava
 Tuomas Anhava
 Juhana Cajanus
 J. H. Erkko
 Paavo Haavikko
 Saima Harmaja
 Jenni Haukio
 Yrjö Jylhä
 Uuno Kailas
 Anna-Mari Kaskinen
 Eeva Kilpi
 Aleksis Kivi
 Eila Kivikk'aho
 Tomi Kontio
 V. A. Koskenniemi

 Heli Laaksonen
 Jarkko Laine
 Eino Leino
 Maaria Leinonen
 Juice Leskinen
 Heidi Liehu
 Rakel Liehu
 Toivo Lyy
 Eeva-Liisa Manner
 Otto Manninen
 Arto Melleri
 Aila Meriluoto
 Hannu Mäkelä
 Kai Nieminen
 Pertti Nieminen

 L. Onerva
 Lauri Otonkoski
 Jyrki Pellinen
 Risto Rasa
 Niilo Rauhala
 Pentti Saarikoski
 Pentti Saaritsa
 Hannu Salakka
 Hannu Salama
 Elvi Sinervo
 Tommy Tabermann
 Sirkka Turkka
 Aale Tynni
 Katri Vala
 Lauri Viita

 Katso myös 
 Kansanrunous
 Lausunta
 Poetiikka
 Rakkausrunot

 Lähteet 

 Kirjallisuutta 









 Aiheesta muualla 

 Nykyrunon perustyökalupakki . Helsingin kaupunginkirjaston aihepakettiarkisto 21.8.2007.
 Tutkijat: Runous on itseapukirjallisuutta parempaa terapiaa

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit