Ranskan suuri vallankumous

Ranskan suuri vallankumous oli Ranskassa vuonna 1789 käynnistynyt yhteiskunnallinen vallankumous ja sitä seurannut, vuoteen 1799 kestänyt ajanjakso, jolloin aiemman ancien régimen ajan absolutistinen monarkia ja säätyerioikeudet kumottiin. Kumouksen käynnisti säätyjen koolle kutsuminen vuonna 1789 ratkaisemaan valtakunnan talousongelmia ja velkaantumista. Se johti vallansiirtoon kuninkaalta perustuslakia säätävälle kansalliskokoukselle, jollaiseksi porvarillinen kolmas sääty julistautui. Vallansiirto oli aluksi lähes väkivallaton, mutta myöhemmin tapahtumat muuttuivat verisiksi.

Ranskan vallankumousta pidetään yhtenä Euroopan historian merkittävimmistä tapahtumista, ja historiantutkimuksessa siitä katsotaan yleensä alkavaksi uusin aika, jolloin demokratia korvasi kuningasvallan. Ranskan vallankumous seurasi Amerikan vallankumousta.

Vallankumouksen taustalla oli 25-miljoonaisen kansan keskuudessa levinnyt tyytymättömyys papiston ja aatelin säätypohjaisiin erioikeuksiin, joiden epäoikeudenmukaisuus korostui valistusaatteiden levitessä. Etuoikeutetun eliitin taipumattomuus uudistuksiin, valtiontalouden katastrofaalinen tila ja kuninkaan kyvyttömyys tukea uudistuksia johtivat yhdessä valistusaatteiden kanssa vallankumousmielialojen kasvuun kolmannen säädyn keskuudessa. Tavallista kansaa aktivoi poliittiseen toimintaan myös huonoista katovuosista johtuva nälänhätä, työttömyyden kasvu sekä Pariisin täyttyminen maaseudulta paenneesta köyhälistöstä.

Ranskan vallankumous nosti esiin monet modernin demokratian keskeisimmistä arvoista, kuten kansanvallan, ihmisoikeudet ja oikeusvaltioperiaatteen. Samalla katolisen kirkon asema muuttui täysin, sillä se menetti valtion­uskonnon asemansa, ja Ranskaan hyväksyttiin ajatuksen- ja uskonvapaus. Vallankumouksen aatteellinen sisältö tiivistetään usein iskulauseeseen ”Vapaus, veljeys ja tasa-arvo”. Vallankumouksen aatteet levisivät ympäri Eurooppaa. Muita vallankumouksen myötä syntyneitä asioita olivat metrijärjestelmä, vasemmisto–oikeisto-jako ja yleinen asevelvollisuus. Monet Ranskan kansalliset symbolit ovat peräisin vallankumouksen ajalta.

Vuosia 1789–1792 on kutsuttu vallankumouksen liberaaliksi vaiheeksi, jolloin sen johdossa olivat uudistusmieliset aateliset kuten La Fayette ja Mirabeau. Tätä vaihetta hallitsivat säätyerioikeuksien purkaminen sekä perustuslaillinen monarkia. Vuonna 1792 alkoivat vuosia jatkuneet vallankumoussodat, joissa Ranska soti yksinään Euroopan muita suurvaltoja vastaan suurella menestyksellä. Samana vuonna vallankumous sai radikaalimman käänteen, monarkia kumottiin ja perustettiin ensimmäinen tasavalta. Kuningas Ludvig XVI tuomittiin kuolemaan.

Radikaalia linjaa edustaneiden jakobiinien valtaannousu johti vuosina 1793–1794 terrorin ajaksi kutsuttuun diktatoriseen vaiheeseen, jolloin vallankumouksen vastustajia vainottiin ankarasti ja tuhansia ihmisiä teloitettiin giljotiinilla. Lähes diktaattorina hallinneen Maximilien Robespierren kukistamisen jälkeen seurasi vuosina 1795–1799 direktorion ajaksi kutsuttu vaihe, jolloin sekä kuningasmielisten että äärivasemmistolaisten valtaannousuyritykset tukahdutettiin. Vallankumouksen katsotaan päättyneen vuonna 1799, jolloin kenraali Napoleon Bonaparte nousi valtaan sotilasvallankaappauksella. Hän lakkautti tasavallan kruunauttaessaan itsensä keisariksi vuonna 1804. Napoleonin kukistumisen jälkeen alkoi vuosina 1814 ja 1815 restauraation aika, jolloin vallankumousta edeltänyt järjestys pyrittiin palauttamaan. Monet vallankumouksen vaikutuksista osoittautuivat kuitenkin peruuttamattomiksi.

 Vallankumouksen syyt 

pienois|pysty=0.9|Vallankumouksessa syrjäytetty ja giljotiinilla teloitettu kuningas Ludvig XVI.
Ranskan vallankumouksen sytykkeenä olivat ranskalaiseen yhteiskuntaan kasautuneet ongelmat, mutta väkijoukot lähtivät vuonna 1789 liikkeelle myös katovuosista johtuvan nälänhädän takia. Kuninkaanvallan kaaduttua yhteiskunnan tila ei vakautunut, sillä kolmannen säädyn sisäiset ristiriidat purkautuivat uusiksi vastakohtaisuuksiksi. Liberaalit girondistit jäivät vähemmistöön jyrkän vuoripuolueen ottaessa vallan vuosina 1792–1793 ja aloittaessa terrorin vuosina 1793–1794.   

 Talous, politiikka ja ideologia 
Ranskan talouskriisi johtui valtion velkaantumisesta,Furet 1996, s. 33–40 jota ei saatu korjatuksi verovapaiden etuoikeutettujen säätyjen vastarinnan takia.Furet 1996, s. 13, 26 Taloutta koettelivat myös huonot sadot vuosina 1787 ja 1788, joiden seurauksena leivän hinta nousi ja kansa kärsi nälkää.Aubry 1962, s. 61 Maaseudun kurjistuminen johti kerjäläisten ja irtolaisten määrän kasvuun. Puute ja nälkä provosoivat lukuisia levottomuuksia sekä maalla että kaupungeissa. 

Talouskriisin lisäksi käynnissä oli ideologinen kriisi, joka johtui yhteiskunnan koetusta epäoikeudenmukaisuudesta. Jäänteenä feodalismista vallankäyttö oli despoottista. Etuoikeutetuilla säädyillä oli syntyperään perustuvia tai ostettuja etuoikeuksia, kuten verovapaus tai erioikeus virka-asemiin. Vallankumouksen aattona Ranskassa ei käytännössä kuitenkaan enää ollut feodalismia tai maaorjia.Furet 1996, s. 16  

Ranskan poliittisessa kriisissä ancien régime menetti arvovaltansa ja uskottavuutensa ongelmien ratkaisijana, ja luottamus kuninkaaseen katosi. Tyytymättömyyttä lietsoivat myös rationalistiset valistusaatteet, joka arvostelun kohteina olivat katolinen kirkko ja itsevaltius.Furet 1996, s. 14–17
 Muita selityksiä 
Ensimmäinen valistus­ajan ihanteiden mukainen vallankumous oli Amerikan vallankumous 1775–1783, ja siihen osallistui moni innokas ranskalainen liberaalien ihanteiden vuoksi tai halusta näyttää briteille. Palatessaan kotiin ranskalaiset, joukossaan tuleva vallankumousten sankari, markiisi Lafayette, toivat mukanaan ajatuksen samanlaisesta kumouksesta kotona. Amerikan itsenäisyysjulistuksen arvot, vapaus, tasa-arvo ja luovuttamattomat ihmisoikeudet otettiin myös Ranskan vallankumouksen ihmisoikeusjulistukseen.

Filosofi Montesquieu (1689–1755) oli sitä mieltä, että aatelisnaisten mieltymys turhamaisuuteen ja ylellisyyteen oli rappeuttavaa, ja heitä seuratessaan aatelismiehetkin muuttuivat naismaisiksi, mistä seurauksena oli epäjärjestys. Filosofi Arthur Schopenhauer (1788–1860) arveli, että tämä asenne oli syynä Ranskan vallankumoukseen. 

 Vallankumousvuosi 1789 
pienois|Kolmas sääty kantaa papistoa ja aatelia selässään. Pilakuva vuodelta 1789.
Vallankumouksellisen tilanteen kehittyminen alkoi, kun valtiontalous ajautui pahenevaan kriisiin valtavien velkojen takia. Ludvig XVI:n aikana ministerit, kuten Turgot ja Jacques Necker, yrittivät laajentaa verotusta myös etuoikeutettuihin säätyihin, mutta eivät onnistuneet. Reformiyritykset kaatuivat alueellisissa parlamenteissa, jotka olivat aatelisten hallitsemia tuomioistuimia. Ludvig XVI kutsui talousongelmien ratkaisemiseksi koolle herrainkokouksen vuonna 1788, mutta se kieltäytyi kajoamasta aatelin etuoikeuksiin. Tämän jälkeen kuningas kutsui koolle säätyvaltiopäivät; ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1614.Furet, 1996, s. 269  

Säätyjen koolle kutsuminen aloitti vanhan järjestyksen hajoamisen. Säätyjen avajaiset pidettiin 4. toukokuuta, ja runsaat kaksi kuukautta myöhemmin kesällä 1789 aateliskartanoiden ja pappiloiden ryöstöt ja veriteot olivat levinneet koko maahan.Aubry 1962, s. 123–125

 Säätyvaltiopäivät 

Säätykokouksen avajaiset pidettiin 4. toukokuuta 1789.Aubry 1962, s. 11 Jokainen kolmesta säädystä, joita olivat aatelisto, papisto ja kolmas sääty, oli valinnut omat edustajansa valtiopäiville. Kolmannen säädyn edustajat olivat enimmäkseen porvarilliseen keskiluokkaan kuuluvia kauppiaita, lääkäreitä ja varsinkin lakimiehiä, jotka olivat tottuneet puheiden pitämiseen.Furet, 1996, s. 61

Kullakin säädyllä oli tarkoitus olla sama määrä edustajia, mutta kolmas sääty oli vaatinut ja saanut lukumääränsä kaksinkertaistettua. Kuningas halusi rajoittaa säätykokouksen tehtävät talousasioihin ja uusien verojen hyväksymiseen, mutta kolmas sääty omaksui heti asiakseen laajat yhteiskunnalliset uudistukset.  

 Kolmas sääty julistautuu kansalliskokoukseksi 17.6. 
Säädyt aloittivat kiistelyn äänestysjärjestyksestä: säädyittäin vai pääluvun mukaan, kuten kolmas sääty vaati. 17. kesäkuuta kolmas sääty julistautui kansalliskokoukseksi ja kutsui muita liittymään itseensä. Näin se haastoi sekä muiden säätyjen aseman että kuninkaan yksinvaltiuden. Suuri osa pappissäädystä liittyi kansalliskokoukseen, ja heitä seurasivat kymmenet aateliston edustajat. Julistus oli vallankumouksen alku. 

 Pallohuoneen vala 20.6. 

Ludvig XVI antoi sulkea Versaillesin salin, jossa kolmas sääty kokoontui, jolloin edustajat siirtyivät kuninkaan tennishalliin. Siellä vannottiin 20. kesäkuuta Pallohuoneen vala: edustajat vannoivat, etteivät hajaantuisi, ennen kuin Ranskalle olisi säädetty perustuslaki.Haikala s. 661. Noin kolme viikkoa myöhemmin, 9. heinäkuuta, kansalliskokous julistautui itse perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi.Ihmiskunnan kronikka 1739–1860, s. 626–629, 632–637, 640. Gummerus 1988.Jones, Colin: The Longman Companion to the French Revolution, s. 10–17, 166–167. Longman, Lontoo/New York 1988.

 Kuningas taipuu 27.6. 
Vastauksena Pallohuoneen valaan Ludvig XVI ilmoitti 23. kesäkuuta myöntyvänsä joihinkin uudistuksiin, mutta asettui muuten ylimpien säätyjen puolelle ja vaati valtiopäiviä jatkamaan vanhan järjestyksen mukaisesti. Neljä päivää myöhemmin 27. kesäkuuta hän kuitenkin perui kantansa ja kehotti papistoa ja aatelia liittymään kolmanteen säätyyn.Haikala 1988, s. 607; Furet 1996, s. 64–65  

Hallitus oli kuitenkin päättänyt käyttää voimakeinoja vallankumouksen kukistamiseksi. Se aikoi julistaa valtion vararikkoon ja hajottaa kansalliskokouksen armeijan avulla.Haikala 2006 s. 661. Pariisiin ja Versaillesiin koottiin kuninkaalle lojaaleja sotaväenosastoja. Pariisista ja muista Ranskan kaupungeista alkoi tulla kansalliskokousta tukevia viestejä. 
Bastiljin valtaus 14.7.

pienois|Jean-Pierre Houëlin maalaus Bastiljin valtauksesta.

11. heinäkuuta kuningas Ludvig erotti uudistusmielisen ministeri Neckerin ja vaihtoi ministeriönsä. Pariisilaiset pitivät tätä provokaationa samoin kuin asevoimien kokoamista pääkaupungin ympärille. Pariisissa alettiin mellakoida ja rikkoa paikkoja. Etenkin ranskalaiset sotaväenosastot alkavat veljeillä väkijoukkojen kanssa.Aubry 1962, s. 90–94

Saatuaan aseita Invalides-asevarikon valtauksesta 14. heinäkuuta väkijoukko valtasi seuraavaksi aseita saadakseen aatelille tarkoitetun Bastiljin luksusvankilan ja teloitti sen päällikön markiisi Bernard-René Jordan de Launayn ja muutamia hänen miehistään. Surmattujen päitä kannettiin kadulla heinähangoissa voitonmerkkeinä.Aubry 1962, s. 102–106 

Vankilan kaikki seitsemän vankia vapautettiin: neljä väärentäjää, kaksi mielisairasta ja sadisti, joka seuraavana päivänä vangittiin uudestaan. Kaupungintalolla väkijoukko syytti pormestari Jacques de Flessellesia petoksesta, ja hänet ammuttiin.Aubry 1962, s. 102

Kuningas ja sotaväki pysyivät passiivisina tapahtumien edetessä. Markiisi Lafayette nimitettiin Pariisin kansalliskaartin johtoon ja Jean Sylvain Bailly, kolmannen säädyn johtaja ja pallohuoneen valan alkuunpanija, Pariisin pormestariksi. Pariisin johto uudistettiin Pariisin kommuuniksi. Lopullisena nöyryytyksenä kuningas suostui saapumaan Pariisiin, missä hän 17. heinäkuuta yleisön hurratessa sai hattuunsa sinipunaisen vallankumouskokardin. Aubryn mukaan kuningas näytti menettäneen järkensä.Furet 2006, s. 66–68; Aubry 1962, s. 112 Väkivallantekojen jälkeen monet aateliset pakenivat maasta. Osa alkoi suunnitella sisällissotaa ja kokosi Ranskan vastaista liittoumaa Euroopassa.

Necker palasi ministeriksi. Hän kuitenkin menetti kansansuosionsa kuvitellessaan pystyvänsä yksin pelastamaan Ranskan talouden ja kieltäydyttyään yhteistyöstä Mirabeaun ja Lafayetten kanssa. Hän kieltäytyi hyväksymästä kansalliskokouksen asettamia ministereitä. Samaan aikaan hän kuitenkin pyysi kokoukselta yhä lisää lainaa ja veroja talouden helpottamiseen.

 "Suuri pelko" (heinä–elokuu) 

Ranskan maaseudulla levitettiin huhuja, että rosvojoukot olivat tulossa hävittämään taloja tai että aateliset olivat tulossa armeijan kanssa toteuttamaan verilöylyn. Tämä sai maalaiset hankkimaan aseita turvakseen. Joidenkin huhujen mukaan feodaalioikeudet raukeavat, jos asiapaperit tuhotaan. Huhu saa aikaan hävitysvimman, joka kohdistui herraskartanoihin, luostareihin ja porvaristaloihin. Silti koko Ranskassa ilmeisesti vain kolme maanomistajaa menetti henkensä. Tapahtumat alettiin tuntea "suurena pelkona".Aubry 1962, s. 123–125

 Etuoikeuksien kumoaminen 4.8. 
”Vallankumouksen helluntaiyöksi” kutsutussa istunnossa 4.–5. elokuuta 1789 kansalliskokous lakkautti suuren innostuksen vallassa kaikki säätyerioikeudet ja papiston kymmenykset.Haikala, s. 665; Aubry 1962, s. 126–127 Aatelisarvot lakkautettiin kesällä 1790, jolloin alettiin käyttää nimitystä "kansalainen".Haikala 1988, s. 610; Aubry 1962, s. 231 

 Ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus 26.8. 

Kansalliskokous julkaisi 26. elokuuta 1789 ihmis- ja kansalais­oikeuksien julistuksen, jolla taattiin tasa-arvo ja henkilökohtainen vapaus. Sen esikuvana oli Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus.Haikala s. 665; Aubry 1962, s. 129–132 Asiakirja oli periaatejulistus eikä velvoittavaa lainsäädäntöä. Se sisälsi myös aukkoja, esimerkiksi kokoontumis- ja yhdistysvapaus, lehdistönvapaus ja uskonnonvapaus puuttuvat. Protestanttien oikeudet tunnustettiin vasta vuoden lopussa ja juutalaisten vuotta myöhemmin.Haikala 1988, s. 611 Julistus kielsi myös ammattikunnat.Aubry 1962, s. 132 

 Naisten marssi Versaillesiin 5.–6.10 
Pariisin hallien naisista liikkeelle lähtenyt aloite saa kasvavan väkijoukon lähtemään 5. lokakuuta  Versaillesiin kahdenkymmenen kilometrin päähän Pariisin keskustasta. Sitä seuraa toinen aalto. Väkijoukko tunkeutuu palatsiin ja surmaa palvelijoita. Se palaa Pariisiin tuoden mukanaan kuninkaan ja tämän perheen laulaen "Me tuomme takaisin leipurin, leipurinvaimon ja pienen leipurinrengin". Kuningas asuu vastedes kansalliskokouksen käsissä Pariisissa Tuileriesin vanhassa kuninkaanpalatsissa.Aubry 1962, s. 144–171 Kansalliskokous muutti kuninkaan perässä Pariisiin, minkä jälkeen kaupungin alimmista kansankerroksista tuli vallankumouksen kulkuun vaikuttanut poliittinen painostusvoima.Haikala 2006 s. 664.

 Kirkon omaisuuden takavarikointi 2.11. 
Kansalliskokous päätti 2. marraskuuta ottaa kirkon valtavan omaisuuden valtion haltuun.Aubry 1962, s. 206–208 14. huhtikuuta 1790 tehtiin lopullinen päätös kirkon maaomaisuuden kansallistamisesta ja myynnistä. Kokous hyödynsi omaisuutta laskemalla liikkeelle uuden paperirahan, assignaatit, jonka takeina toimivat takavarikoidut kirkon maat. Raha menetti nopeasti arvoaan.Furet 1996, s. 270; Aubry 1962, s. 212  

 Vuosi 1790 

pienois|Vallankumouksen juhlapäivä Pariisin Marskentällä 14. heinäkuuta 1790.
Kansalliskokous sääti useita lakeja, jotka muuttivat ranskalaista yhteiskuntaa. Vaikutusvaltaisia kansalliskokouksen poliitikkoja olivat tähän aikaan Mirabeau ja La Fayette sekä vasemmistolainen "triumviraatti",  johon kuuluivat Alexandre Lameth, Joseph Barnave ja sen johtohahmo Adrien Duport.Aubry 1963, s. 189, 231 

 Julkishallinnon uudistaminen 
Ranskan 34 historiallista maakuntaa lakkautettiin ja tilalle perustettiin 83 departementtia. Niillä oli yhtenäinen hallinto ja kaikki olivat suunnilleen yhtä suuria. Järjestelmä on pääosin voimassa edelleen.Furet 1996, s. 270 Helmikuussa 1790 kaupunkeihin ja kuntiin luotiin vaaleilla valitut valtuustot ja pormestarin virat. Niiden vaaleissa saivat äänestää vain veroa maksavat kansalaiset.Aubry 1962, s. 201
 Kirkon itsenäisyyden lakkauttaminen 
12. heinäkuuta säädettiin papiston siviilihallintolaki, joka teki papistosta valtion virkamiehiä. Lakimuutos  27. marraskuuta velvoitti heidät vannomaan uskollisuutta perustuslaille. Katolisesta kirkosta tuli maallisen valtion alainen. Uskollisuudenvalasta tuli suuren hajaannuksen aihe.Furet 1996, s. 270; Aubry 1962, s. 215–216; Haikala 1988, s. 611 Aixin arkkipiispa ja Clermontin piispa jättivät kansalliskokouksen lain säätämisen jälkeen. Paavi ei hyväksynyt uutta järjestystä, ja se johti skismaan perustuslaillisen papiston ja uhmakkaiden pappien välillä. Laki sai aikaan syvän uskonnollisen ja poliittisen repeämän erityisesti maaseudulla, missä se aiheutti myös väkivaltaisuuksia.Aubry 1962, s. 214 Myös luostarilaitos kiellettiin ja munkki- ja nunnalupaukset julistettiin pätemättömiksi.Aubry 1962, s. 210

 Perustuslain valmistelu 
Kansalliskokous ei toiminut ainoastaan lakiasäätävänä elimenä, vaan se  oli asettanut  tehtäväkseen myös säätää uusi perustuslaki. Necker, Mounier, Lally-Tollendal ja monet muut kannattivat senaattia, jonka jäsenet kuningas määräisi kansan asettamista ehdokkaista. Suurin osa aatelista vaati ylähuonetta, jonka jäsenet valitsisi aateli. Kansallispuolueen kanta voitti lopulta: Ranskalle tulisi yksikamarinen parlamentti. Kuningas ei voisi estää lain voimaantuloa, mutta voisi veto-oikeudellaan lykätä sitä. Äänioikeus olisi vain veroa maksavilla kansalaisilla.Aubry 1962, s. 199 

Kansalliskokouksen jakautuminen

pienois|Eräs Ranskan vallankumouksen kuuluisimmista saavutuksista, Ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus (26. elokuuta 1789), on ollut myöhempien ihmisoikeusjulistusten esikuva.
Kansalliskokouksen jakautuminen eri ryhmiin alkoi tulla selväksi. Aristokraatit Jacques Antoine Marie Cazalès ja abbé Jean-Sifrein Maury johtivat oikeistoa, joka vastusti vallankumousta. Rojalistidemokraatit, jotka liittoutuivat Neckerin kanssa, pyrkivät järjestämään Ranskan brittiläisen perustuslain mukaan. Heihin kuuluivat muun muassa Jean Joseph Mounier, Gérard de Lally-Tollendal, Stanislas de Clermont-Tonnerre ja Pierre Victor Malouet de Virieu.

Kansallispuolue, joka edusti lähinnä keskiluokan etua, esitti radikaalimpia ideoita. Heihin kuuluivat Honoré Mirabeau, Lafayette, Jean Sylvain Bailly, Adrien Duport, Antoine Barnave ja Alexandre de Lameth. Emmanuel Joseph Sieyès sai luotua yhteisymmärrystä keskustan ja vasemmiston välillä.

Pariisissa erilaiset komiteat, pormestari, edustajainkokous ja yksittäiset piirit julistautuivat vallanhaltijoiksi toisistaan riippumatta. Lafayetten kansalliskaartista muodostui myös oma keskiluokkainen voimansa.

Levottomuudet olivat saaneet osan kansalliskokouksen jäsenistä eroamaan, ja heidän tilalleen valittiin sata kaksikymmentä uutta jäsentä jotka olivat entistä radikaalimpia.Aubry 1962, s. 197 Valtiopäivät oli kutsuttu kokoon taloudellisen tilanteen parantamiseksi, mutta talousvaje oli vain pahentunut. Mirabeaun johdolla kansalliskokous päätti antaa Neckerille diktatoriset oikeudet valtion talousasioissa.

 Vuodet 1791–1793 
Keväällä 1791 kansalliskokous kieltää ammattikunnat, lakot ja kollektiiviset työehtosopimukset. Päätöksen taustalla ovat porvarilliset vapausihanteet, jossa  sopimusten teko nähtiin yksityisasiana.Haikala 1988, s. 611 Laki ammattikuntien ja korporaatioiden poistamisesta säädettiin 2. maaliskuuta. Se loi pohjaa elinkeinovapaudelle. Keväällä koetun lakkoaallon jälkeen säädettiin 14. kesäkuuta Isaac René Guy Le Chapelierin esityksestä laki, joka kielsi kisälleiltä, käsityöläismestareilta ja työläisiltä ammatillisen järjestäytymisen sekä työtaistelut. Se kielsi myös työnantajien järjestäytymisen. Molemmat lait hyödyttivät yrittäjiä, mutta herättivät katkeruutta alemmissa kansankerroksissa.Haikala 2006 s. 665–666.  

Kuninkaan pakoyritys 20.6. 
Ludvig XVI vastusti vallankumouksen kulkua, mutta hylkäsi muiden Euroopan monarkkien mahdollisesti petolliset avuntarjoukset. Hän kääntyi lopulta kenraali Bouillén puoleen, joka tuomitsi sekä emigrantit että kansalliskokouksen ja tarjosi kuninkaalle turvaa tukikohdassaan Montmedyssa.

20. kesäkuuta 1791 yönä kuningas pakeni Tuileries’n palatsista. Seuraavana päivänä itsevarma kuningas kuitenkin paljasti itsensä. Hänet tunnistettiin Varennesissa, Meusen départementissa, ja palautettiin Pariisiin 21. kesäkuuta vartion alaisena. Kuninkaan saapuessa Pariisiin väkijoukosta ei kuulunut kannatusta hänelle. Kansalliskokous vangitsi kuninkaan väliaikaisesti. Hänet ja kuningatar Marie Antoinette pidettiin vangittuina.

Perustuslakia säätävän kokouksen loppu 

pienois|pysty=1.2|Georges Danton, Jean-Paul Marat ja Maximilien Robespierre.
Vaikka suurin osa kansalliskokouksesta edelleen kannatti monarkiaa tasavallan sijaan, kompromissina hyväksyttiin, että Ludvig XVI jäi lähinnä vain maan keulakuvaksi: hänen piti vannoa uskollisuutta perustuslaille. Tästä kieltäytyminen tai aseelliset toimet kansaa vastaan olisi tulkittu kruunusta luopumiseksi.

Jacques Pierre Brissot laati vetoomuksen, jonka mukaan Ludvig XVI oli syrjäytettävä hänen yritettyään paeta. Valtava väkijoukko kokoontui Marskentälle allekirjoittamaan vetoomusta. Georges Danton ja Camille Desmoulins pitivät yllytyspuheita. Kansalliskokous määräsi kunnan viranomaiset ”säilyttämään julkisen rauhan”. Lafayetten kansalliskaarti kohtasi väkijoukon. Sotilaat vastasivat kivien heittelyyn ampumalla ilmaan. Kun väkijoukko ei hajaantunut, Lafayette määräsi ampumaan kohti. Marskentän verilöylyssä kuoli 50 ihmistäHaikala 2006 s. 669..

Hallituksen ja kansalliskokouksen vastaiset mielenosoitukset yleistyivät sen jälkeen Pariisissa, ja viranomaiset sulkivat patrioottien kokoontumistiloja ja radikaaleimpia sanomalehtiä, kuten Jean-Paul Marat’n L’Ami du Peuple. Danton pakeni Englantiin; Desmoulins ja Marat painuivat maan alle.

Tällä välin ilmeni uusi uhka: Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold II, Preussin kuningas Fredrik Vilhelm II ja kuninkaan veli Artois’n kreivi antoivat Pilnitzin julistuksen, jossa he julistivat Ludvig XVI:n asian omakseen ja vaativat hänen vapauttamistaan ja kansalliskokouksen purkamista sodan uhalla.

Ulkovaltojen uhkaus ei toiminut Ludvig XVI:n eduksi, vaan raivostutti ranskalaiset, ja raja-alueet mobilisoituivat.

Jopa ennen kuninkaan pakoa kansalliskokouksen jäsenet olivat päättäneet kieltäytyä osallistumasta perustuslain jälkeiseen lakiasäätävään kokoukseen. Nyt erilaiset läpi menneet lait koottiin yhdeksi perustuslaiksi, ja se annettiin Ludvig XVI:n hyväksyttäväksi. Hän vannoi pitävänsä sitä yllä, puolustavansa sitä ulkovaltojen hyökkäyksiltä ja toimivansa sen toimeenpanemiseksi kaikin mahdollisin keinoin. Kuningas puhutteli kansalliskokousta ja sai innostuneet suosionosoitukset. Kansalliskokous päätti kautensa 29. syyskuuta 1791.

Lakiasäätävä kansalliskokous 

pienois|Laulaja Chenard sanskulotin asussa Savoijissa järjestetyillä Vapauden festivaaleilla lokakuussa 1792. Louis Léopold Boillyn maalaus vuodelta 1792.
Vuoden 1791 perustuslain mukaan Ranskasta tuli perustuslaillinen monarkia. Kuningas jakoi vallan vaaleilla valitun lakiasäätävän kansalliskokouksen kanssa, mutta hänellä oli silti oikeus valita ministerit ja kuninkaallinen veto-oikeus.

Lakiasäätävä kansalliskokous kokoontui ensimmäisen kerran 1. lokakuuta 1791 ja ajautui kaaokseen alle vuodessa. Yrityksessään hallita kokous epäonnistui täydellisesti. Sen jälkeen jäi tyhjä valtion kassa ja kuriton armeija ja laivasto.

Kokous koostui 165 feuillantista (tasavaltalaisia monarkisteja), jotka istuivat oikealla; 330 girondistista (liberaalidemokraatteja) ja jakobiinista, jotka istuivat vasemmalla ja 250 edustajasta, jotka eivät kuuluneet kumpaakaan ryhmään.

Kuningas käytti veto-oikeuttaan estääkseen lain, joka uhkasi emigrantteja kuolemantuomiolla, sekä lain, jonka mukaan perustuslakia vastustavat papit olisivat joutuneet vannomaan kahdeksan päivän kuluessa lain vaatiman valan. Vuodessa nämä erimielisyydet johtivat perustuslailliseen kriisiin.

Politiikka johti sotaan Itävaltaa ja sen liittolaisia vastaan. Kuningas, feuillantit ja girondistit halusivat sotaa: kuningas ja monet feuillantit kuninkaan suosion kasvattamiseksi. Jopa tappio olisi tehnyt hänet suositummaksi. Girondistit puolestaan halusivat levittää vallankumousta koko Eurooppaan. Vain jotkut jakobiinit vastustivat sotaa. Keisari Leopold II, Marie Antoinetten veli, olisi ehkä halunnut välttää sotaa, mutta hän kuoli 1. maaliskuuta 1792.

Ranska julisti sodan Itävallalle 20. huhtikuuta, ja Preussi liittyi Itävallan puolelle muutamia viikkoja myöhemmin.Haikala 2006 s. 669. Ensimmäiset taistelut Ranskan vallankumoussodissa koituivat Ranskan tappioksi. Ensimmäisen merkittävän voiton ranskalaiset saivat Valmyn taistelussa 20. syyskuuta. Vaikkakin kova sade esti taistelun viemisen ratkaisuun, Ranskan tykistö näytti ylivoimansa. Tähän mennessä Ranska oli kuitenkin jo sekasorrossa ja kuningas syrjäytetty.

Perustuslaillinen kriisi

pienois|pysty=1.2|Tuileries’n palatsin valtaus 10. elokuuta 1792. Jean Duplessis-Bertaux’n maalaus vuodelta 1793.
Lakiasäätävän kansalliskokouksen rinnalle nousi Pariisin kommuuni, kunnallishallitus. Braunschweigin manifestissa 25. heinäkuuta 1792 keisarillinen ja Preussin armeija uhkasivat kansaa pikaisella kostolla, jos se vastustaisi kuningasvallan palauttamista tai armeijoiden etenemistä. Elokuun 10. päivänä 1792 kumoukselliset valtasivat Tuileries’n palatsin. Kuningas ja kuningatar jäivät vangeiksi, ja lakia säätävän kokouksen tynkäistunto poisti kuninkaan asemastaan; vain kolmannes edustajista oli läsnä, ja lähes kaikki heistä jakobiineja.

Kansallisen hallituksen jäännösten valta riippui nyt kumouksellisesta kommuunista. Kommuuni lähetti salamurhaajia vankiloihin surmaten 1 400 uhria ja lähetti kiertokirjeen muihin kaupunkeihin käskien niitä seuraamaan esimerkkiä. Lakiasäätävä kokous pystyi vain vähäiseen vastarintaan.

20. syyskuuta kokoontui kansalliskonventti, joka oli valittu ensimmäistä kertaa yleisellä ääni­oikeudella. Äänioikeutettuja olivat yli 25-vuotiaat, omalla työllään toimeentulevat miehet. Girondistit olivat aluksi konventin vaikutusvaltaisin puolue. 22. syyskuuta konventti lopetti virallisesti kuningasvallan ja julisti Ranskan tasavallaksi.Haikala 2006 s. 671–672. Tämä päivä otettiin myöhemmin Ranskan vallankumouskalenterin aloituspäiväksi.

Ludvig XVI tuomittiin kuolemaan 17. tammikuuta 1793 vehkeilystä vihollisvaltojen kanssa ja teloitettiin giljotiinilla 21. tammikuuta. Teloitus johti monien muiden Euroopan maiden sodanjulistuksiin. Marie Antoinette seurasi miestään giljotiinilla 16. lokakuuta.

Ranskan tasavallalle laadittiin myös uusi perustuslaki, ns. vuoripuolueen perustuslaki, mutta se ei koskaan tullut voimaan.

Helmikuussa 1793 Yhdistynyt kuningaskunta liittyi sotaan Ranskan vihollisten puolelle.Haikala 2006 s. 672. Sodan kääntyessä huonompaan hinnat nousivat ja sanskulotit, köyhät työläiset ja jakobiinit mellakoivat. Vastavallankumouksellinen liikehdintä alkoi monilla alueilla. Tämä kannusti jakobiineja parlamentaariseen vallankaappaukseen girondistiryhmää vastaan sanskulottien tuella. Maaliskuussa kansalliskonventti perusti valtansa tueksi vallankumoustuomioistuimen, jonka päätöksistä ei voinut valittaa. Kansalliskonventin lainsäädäntövallan lisäksi toimeenpanovalta siirtyi Yhteishyvän valiokunnalle, jonka kansalliskonventti asetti toimeensa 6. huhtikuuta 1793. Sen ensimmäinen johtaja oli vuoripuolueen Georges Danton. 

Toukokuun alussa säädettiin rajahinnat leivälle ja viljalle.Haikala 2006 s. 673. Girondistit erotettiin kansalliskonventista kesäkuussa 1793. Heinäkuussa yhteishyvän valiokunnan johtajaksi nousi Dantonia radikaalimpi Maximilien Robespierre.

Elokuun 23. päivänä 1793 säädettiin Lazare Carnotin suunnittelema yleinen asevelvollisuus, mikä käänsi sodan voitolliseksi. Kaikki 18–25-vuotiaat poikamiehet ja lapsettomat leskimiehet olivat sen jälkeen asevelvollisia, ja lähes miljoona miestä saatiin aseisiin. Kasvaneen armeijan johtaminen, varustaminen ja huolto aiheuttivat päättäjille uusia vaikeuksia. Jakobiinien keinot ongelmien hoitamiseksi olivat tiukka säännöstelytalous ja terrori.Haikala 2006 s. 675.

 Terrori (1793–1794) 

pienois|Maximilien Robespierren teloitus vuonna 1794.
Mestaukset ja terrori muuttuivat jokapäiväisiksi. Vallankumouksen ajanjakso kesäkuusta 1793 heinäkuuhun 1794 tunnetaankin hirmuvallan aikana, jolloin Maximilien Robespierren johdolla vallankumoukselliset palauttivat totalitaristisen hallinnon maahan, vaiensivat poliittisen vastarinnan ja teloittivat vastustajiaan. Arviot teloitettujen määrästä vaihtelevat 18 000–40 000 välillä.

Syksyllä 1793 teloitettiin lähes kaikki girondistijohtajat. Keväällä 1794 Robespierre kukisti Dantonin maltillisemman siiven ja voimakkaampaa terroria vaatineen Jacques Hébertin, jotka molemmat teloitettiin. Tästä huolimatta hänen oma suosionsa ei juurikaan laskenut.

Terrorin ”triumviraatin” muodostivat Robespierre, Saint-Just ja Georges Couthon, joista Robespierre ja Saint-Just oikeuttivat totalitarismin Jean-Jacques Rousseaun ihmisoikeuksia vähättelevillä ja läpitunkevaa ideologista vallankäyttöä suosivilla ajatuksilla. Kaksikko myös puhui yksityisomistusta vastaan Rousseaun hengessä, muttei saanut tälle vastakaikua. Vallankumouksessahan yksityisomistus julistettiin pyhäksi ja koskemattomaksi valistusfilosofien hengessä.

Hirmuvallan ajan seurauksena syntyi Ranskassa vallankumousta vastustava vastavallankumouksellinen liike, jonka merkittävimpiä hahmoja oli Joseph de Maistre. 27. heinäkuuta (Thermidorin 9. päivä) 1794 ranskalaiset kapinoivat terroria vastaan. Maltillisimmat konventin jäsenet erottivat ja teloittivat tämän jälkeen Robespierren muutamien muiden komitean jäsenten ohella. Konventti hyväksyi vuoden kolme perustuslain 17. elokuuta 1795, kansanäänestyksen jälkeen se tuli voimaan 26. syyskuuta 1795.

 Direktorio (1795–1799) 

Uusi perustuslaki nosti valtaan direktorion ja loi ensimmäisen kaksikamarisen parlamentin. Parlamentissa oli 500 edustajan viidensadan neuvosto ja 250 jäsenen vanhojen neuvosto. Direktiohallitukseen kuului viisi direktoria, jotka valitsi vanhojen neuvosto viidensadan neuvoston listasta. Direktorio maltillisti jonkin verran vuoripuolueen säätämiä lakeja.

Uutta hallitusta vastustivat jäljelle jääneet jakobiinit ja rojalistit. Armeija kukisti mellakoinnin ja vastavallankumoukselliset toimet. Näin armeija ja sen menestyksekäs kenraali Napoléon Bonaparte sai paljon valtaa.

Napoleon järjesti 9. marraskuuta 1799 (vallankumouskalenterin mukaan brumaire-kuun 18. päivänä vuonna VIII) vallankaappauksen, jossa hän asetti valtaan konsulaatin. Tämä johti käytännössä diktatuuriin, ja 1804 Napoleon kruunasi itsensä keisariksi, mikä päätti vallankumouksen tasavaltalaisen vaiheen.

Aikajana

Tausta ja alku

pienois|pysty=0.9|Nanine Vallain, Vapaus, 1794. Ranskan suuren vallankumouksen allegoria.
 Valistusajattelijat kritisoivat monarkkeja ja puolustavat liberalismia ja demokratiaa.
 1783: Amerikan vallankumous päättyy Pariisin rauhaan, uudistusten kannattajat saavat siitä toivoa, ja myöhempi Ranskan vallankumousten kenraali Lafayette ja muut vallankumouksen puolella taistelleet innoittuivat vapausaatteesta.
 2.7.1787: Pariisin parlamentti torjuu kuninkaan uudet verolait. Kuninkaan kuitenkin julistettua lain 6.8. parlamentti julisti lain laittomaksi kansan tuella, mutta kuningas erottaa parlamentin ja sulkee Pariisin poliittiset klubit.
 5.5.1789: Ranskan säätyjen yleiskokous kutsutaan koolle ensi kerran vuoden 1614 jälkeen, kun kuningas Ludvig XVI haluaa rahapulan vuoksi verottaa myös aatelia ja papistoa.
 17.6.1789: kolmas sääty, joka edustaa periaatteessa 97 % kansasta, joskin varallisuudella painotetusti, ja johon osa papistosta oli jo liittynyt ja aatelia liittyi 24.6., julistautuu kansalliskokoukseksi.
 27.6.1789: kuningas tunnustaa kansalliskokouksen ja käskee 1. ja 2. säädyt liittymään siihen.
 9.7.1789: kansalliskokous ottaa nimekseen perustuslakia säätävä kansalliskokous.
 14.7.1789: Bastiljin valtaus, josta tuli yksi vallankumouksen symboli, vaikka vankilassa oli enää seitsemän vankia ja ylivoimainen puolustus antautui hyökkäävän väkijoukon säästämiseksi verilöylyltä. Vastoin väkijoukon johtajan lupausta väkijoukko murhaa Bastiljista poistuvat. Mm. kuvernööri de Launay ja myöhemmin valtiovarainministeri Joseph Foullon ja Pariisin pormestari de Flesselles surmataan.
 4.8.1789: ”Vallankumouksen helluntaiyö”: kansalliskokous lakkauttaa feodalismin eli aatelin ja papiston tuomio- ja verotusvallan alueensa talonpoikiin (mm. kymmenykset) ja kaikki säätyetuoikeudet.
 27.8.1789: kansalliskokous hyväksyy ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistuksen Amerikan vallankumouksen mallin mukaisesti ja Thomas Jeffersonin esitarkastamana.
 5.–6.10.1789: liberaali monarkistinen perustuslaki, Pariisin väkijoukot, naisten marssi Versaillesiin.
 6.10.1789: kuningas Ludvig XVI suostuu viimein ratifioimaan feodalismin lakkauttamisen. Kuningas ja kansalliskokous siirtyvät Pariisiin.
 20.–25.6.1791: kuningasperhe yrittää paeta ja se tuodaan väkivalloin takaisin Pariisiin.
 27.8.: Itävallan keisari Leopold II ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm II antavat Ranskan vallankumousta vastaan suunnatun Pillnitzin julistuksen.

Lakiasäätävä kokous

 1.10.1791: Ranskan lakiasäätävä kansalliskokous korvaa perustuslakia säätävän kansalliskokouksen; Girondisteilla ja muilla liberaaleilla nyt enemmistö.
 20.4.1792: Ranska julistaa sodan Itävaltaa vastaan.
 10.–13.8.1792: Tuileries’n palatsin valtaus. Kuningas pidätetään perheineen; Georges Danton oikeusministeriksi.
 3.–7.9.1792: syyskuun murhat Pariisin vankiloista Vuoripuolueen yllytyksestä.
 20.9.1792: kansalliskonventti korvaa lakiasäätävän kansalliskokouksen.
 21.9.1792: monarkia lakkautetaan; ensimmäinen tasavalta.

 Vuoripuolueen valtaannousu ja terrorivalta 

pienois|Jacques-Louis David, Marat’n kuolema, 1793.
 3.12.1792: syrjäytetty kuningas Ludvig XVI oikeuteen; girondistitkin vaativat tuomitsemista mutta moni vuoripuoluelainen vaatii kuolemantuomiota.
 21.1.1793: kuningas Ludvig XVI teloitetaan.
 11.3.1793: vallankumoustuomioistuin perustetaan Pariisiin.
 6.4.: Yhteishyvän valiokunta perustetaan.
 2.6.1793: Girondistien johtajat erotetaan kansalliskonventista.
 10.6.1793: jakobiinit saavat vallan Yhteishyvän valiokunnassa.
 13.7.1793: girondisti Charlotte Corday puukottaa tappolistaa kylvyssä kirjoittavan Vuoripuolueen keskushahmon Jean-Paul Marat’n.
 23.8.1793: asevelvollisuus otetaan käyttöön.
 5.9.1793: terrorin aika alkaa (toisen tulkinnan mukaan 27.6.1793)
 22.9.1793: vallankumouskalenteri käyttöön. Ajanlaskun aluksi 22.9.1792.
 29.9.1793: maksimihintalaki määrää monien tavaroiden ja palveluiden hinnat.
 21.10.1793: papistonvastaiset lait: papit kannattajineen saa tappaa.
 3.11.1793: naisten oikeuksien puolustaja Olympe de Gouges teloitetaan girondistisympatioittensa vuoksi.
 4.12.1793: valta keskitetään Yhteishyvän valiokunnalle.
 23.12.1793: Vendéessä voitetaan viimein tasavallan vastainen kapinointi ja 6 000 vankia teloitetaan, helmikuussa lisää joukkomurhia.
 19.3.1794: Robespierre ja Danton pidätyttävät Jacques Hébertin kannattajineen. Heidät teloitetaan 24.3.
 30.3.1794: Danton ja Camille Desmoulins kannattajineen pidätetään. Heidät teloitetaan 5.4. Robespierren kilpailijat on nyt raivattu.
 7.5.1794: Robespierren deistinen Korkeimman olennon palvonta korvaa Hébertin ateistisen Järjen palvonnan.
 10.6.1794: vallankumoustribunaali saa laillisen oikeuden tuomita kuolemaan kuulematta todistajia.
 26.6.1794: Ranska voittaa Itävallan joukot Fleurusin taistelussa.
 27.–28.7.1794: Robespierre kannattajineen huudetaan hiljaiseksi konventissa: ”Alas tyranni!”, ja heidät pidätetään; terrorikausi päättyy ja heidät teloitetaan.

 Terrorikauden jälkeen: direktoraatti ja Napoleon
 Vuoden 1794 loppupuoli: vastaukseksi jakobiineja vainotaan.
 11.11.1794: Jakobiiniklubi suljetaan.
 22.8.1795: Ranskan vuoden 1795 perustuslaki ratifioidaan: kaksikamarinen parlamentti, toimeenpaneva viiden direktoraatti (valtaan 2.11.1795).
 5.10.1795: Napoleon Bonaparte tukahduttaa Pariisin kansannousun ja nousee armeijassa keskeiseksi.
 4.9.1797: Fructidorkuun 18. päivän vallankaappaus: Kolme direktoreista kaappaa vallan Napoleonin tuella. Terrorikauden toimia palautetaan käyttöön, mm. sananvapaus lakkautetaan ja pappeja vainotaan.
 1798: lisää Napoleonin sotamenestystä: helmikuussa Rooman ja huhtikuussa Sveitsin tasavalta perustetaan Ranskan suojeluksessa. Sodat jatkuvat.
 9.11.1799: Napoleon kaappaa vallan direktoraatilta (”18 Brumaire”).
 24.11.1799: vuoden VIII perustuslaki: Napoleon hallitsijaksi konsulina. Ranskan suuri vallankumous on päättynyt.

Napoleon kruunaa itsensä keisariksi vuonna 1804, häviää sodan, Bourbonien kuningasvalta palaa vuonna 1815.

Puolueet
Vallankumouksessa syntyivät käsitteet oikeisto ja vasemmisto, vaikka etenkään alussa ei ollut tarkkarajaisia puolueita. Oikeimmalla istuivat feuillantit, vähiten muutoksia kannattaneet konservatiivit, joista moni kannatti Britannian tapaista tai tasavaltalaista perustuslaillista monarkiaa. ”Maltillisessa vasemmistossa” istuivat girondistit ja muut liberaalit, kuten naisten äänioikeuden ja orjuuden lakkauttamisen puolesta kampanjoinut Markiisi de Condorcet, joilla oli valta vallankumouksen alkuvuosina.

 Vuoripuolue 
Korkealla äärivasemmalla oli suurimpia muutoksia vaatinut Vuoripuolue, jonka johtajia olivat Marat, Danton ja Robespierre ja joka nousi valtaan vähitellen vuosina 1791–1793. Näistä Robespierreä on usein pidetty Rousseau-mielisenä sosialistina tai esisosialistinaRobespierre: Critic of Rousseau, Andrew Levine, Canadian Journal of Philosophy, VIII (3), Sept. 1978. mutta Vuori-puolue ei edustanut mitään yhtenäistä ideologiaa. Danton nousi vallankumouksessa johtavaan asemaan jo vuonna 1792.

Ulysses G. Weatherlyn mukaan Robespierren ja Saint-Justin periaatteet johtivat sosialismiin. Delbrückin mukaan Robespierre ja Marat olivat sosiaalidemokraatteja. Mallet du Panin mukaan heidän puolueensa oli julistanut sodan kauppaa ja teollisuutta vastaan.

Jakobiinit
Jakobiiniklubi oli alussa laaja uudistusmielisten (maltillisen ja jyrkän vasemmiston) kerho. Myöhemmin Vuori-puolue sai klubissa yliotteen girondisteista, ja sen jälkeen jakobiineilla usein tarkoitettiinkin Vuori-puolueen väkeä, kun alussa termillä oli laajempi merkitys.

 Lähteet 





 Viitteet 

 Kirjallisuutta 




Aiheesta muualla

 Francois-Auguste Mignet: History of the French Revolution from 1789 to 1814. 1824. E-kirja Gutenberg-projektissa. 

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit