Ronald Reagan

Ronald Wilson Reagan (6. helmikuuta 1911 Tampico, Illinois, Yhdysvallat – 5. kesäkuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltain 40. presidentti (1981–1989) ja Kalifornian 33. kuvernööri. 

Ennen poliittista uraansa Reagan näytteli yli 50 Hollywood-elokuvassa ja toimi Yhdysvaltain elokuvanäyttelijöiden liiton puheenjohtajana. Hän kannatti nuorena demokraattista puoluetta, mutta siirtyi vähitellen republikaaniksi ja konservatiiviksi. Reaganista tuli kansallisesti tunnettu poliittinen puhuja 1950-luvulla kun hän kiersi maata General Electricin edustajana. Hänet valittiin Kalifornian kuvernööriksi ensimmäisen kerran 1967. Reagan pyrki republikaanien presidenttiehdokkaaksi kolme kertaa, ja kolmannella kerralla 1980 hän voitti ehdokkuuden ja myös presidentinvaalin.

Presidenttinä Reagan leikkasi veroja ja kasvatti Yhdysvaltain puolustusmenoja. Hänen kaudellaan maa koki taloudellisen nousukauden, minkä ansiosta Reagan valittiin uudelleen presidentiksi 1984. Reagan vastusti ensimmäisellä kaudellaan voimakkaasti kommunismin leviämistä ja pyrki romahduttamaan Neuvostoliiton kiihdyttämällä kilpavarustelua. Toisella kaudellaan hän aloitti Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin kanssa lähentymisen. Tämä idän ja lännen lähentyminen johti kylmän sodan päättymiseen.

Reagan tunnettiin optimistisena ja isänmaallisena johtajana sekä innostavana puhujana, joka keskittyi itse suuriin linjoihin ja delegoi vastuuta ministereilleen ja avustajilleen. Hän on edelleen yksi maan suosituimmista toisen maailmansodan jälkeisistä presidenteistä.

 Nuoruus ja näyttelijänura 

 Nuoruus 

Ronald Wilson Reagan syntyi Tampicossa Illinoisissa 6. helmikuuta 1911 Jack Reaganin ja Nelle Wilson Reaganin toisena poikana.Kane 2009, s. 507. Ronaldin vanhemmat olivat irlantilaista ja skotlantilaista sukujuurta. Isä Jack oli kenkäkauppias. Äiti Nelle omistautui perheelleen mutta harrasti myös runonlausuntaa erilaisissa tilaisuuksissa ympäri maata. Perhe muutti Illinoisin sisällä usein ja asettui lopulta Dixoniin 1920. Isä Jack oli alkoholisti, mikä haittasi perheen toimeentuloa. Ronald kutsui lapsuuttaan onnelliseksi, vaikka perhe olikin köyhä.

Reagan valmistui high schoolista 1928. Reagan kuului Disciples of Christ -kirkkoon, jonka optimistisen, ahkeruutta ja moraalia korostavan sekä edistysuskoisen aatemaailman hän toi myöhemmin poliittiseen ajatteluunsakin. Reagan työskenteli kesät 1927–1932 hengenpelastajana uimarannalla. Collegessa Reagan luki pääaineinaan sosiologiaa ja taloustieteitä. Erinomaisen muistinsa ansiosta Reagan menestyi koulussa.Pemberton 1997, s. 19. Hän toimi opiskelijayhdistyksen puheenjohtajana ja osallistui jalkapallo- ja uimajoukkueiden toimintaan. Reagan valmistui Eureka Collegesta 1932.Pemberton 1997, s. 9–11.

Reaganin isä oli puoluekannaltaan demokraatti, kuten Ronaldin nuoruusvuosinaan. Ronaldista tuli demokraattipresidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -politiikan kannattaja vuoden 1932 jälkeen. Hän ei kuitenkaan osoittanut vielä kiinnostusta puoluepolitiikkaan.Brinkley 1996, s. 570–571. Sen sijaan hän oli high school -aikanaan kiinnostunut näyttelemisestä. Reagan hakeutui töihin radioon, missä hän työskenteli urheiluselostajana vuodet 1932–1937.

 Elokuvanäyttelijänä 

Vuonna 1937 Reagan matkusti Kaliforniaan ja pääsi Warner Brosille koekuvaukseen. Yhtiö teki hänen kanssaan näyttelijäsopimuksen.Pemberton 1997, s. 21. Reaganin ensimmäinen elokuva Hollywoodissa oli Love Is on the Air, tyypillinen viihteellinen B-elokuva. Reagan näytteli siinä pääosassa radiotoimittajaa, joka taistelee korruptiota vastaan. Reagan sai hyvät arvostelut ensimmäisistä rooleistaan.

Reaganin läpimurtorooli oli jalkapalloilija George Gippinä elokuvassa Hänen viimeinen ottelunsa (1940), jonka myötä hänestä tuli A-filmien näyttelijä ja yksi studion tähtinäyttelijöistä.Pemberton 1997, s. 25. Vuoteen 1942 mennessä Reagan oli esiintynyt jo 30 elokuvassa.Pemberton 1997, s. 22–23. Hänen arvioitiin ansaitsevan jo 50 000 dollaria elokuvalta, ja hän oli Hollywoodin sadan tuottavimman elokuvanäyttelijän joukossa. Toinen maailmansota kuitenkin katkaisi hänen nousunsa elokuvataivaalla.Pemberton 1997, s. 26. Reagan palveli maailmansodassa luutnanttina. Huonon näkönsä vuoksi hän ei ollut taistelutehtävissä vaan teki koulutuselokuvia. Hänet kotiutettiin armeijasta kapteenina vuonna 1945.Kane 2009, s. 509–510.

pienois|pysty|vasen|Ronald Reaganin ja Nancy Davisin kihlajaiskuva vuodelta 1952.
Reagan jatkoi elokuvauraansa sodan jälkeen ja teki vielä 22 elokuvaa.Pemberton 1997, s. 26–27. Myöhemmin Reagan jätti Warner Brothers -yhtiön ja siirtyi Universalille. Hänen ensimmäinen Warnerin jälkeinen elokuvansa oli lännenelokuva The Last Outpost (1951).Rogin 1987, s. 25–38. Reaganin viimeiseksi Warner-elokuvaksi jäi Voittoisa joukkue (1952), yksi hänen omista suosikeistaan. Hänen näyttelijänuransa oli kuitenkin jo hiipumassa, ja hän siirtyi vähitellen kokonaan politiikkaan. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli elokuvassa Tappajat (1964).Pemberton 1997, s. 41–43. Reagan juonsi vuosina 1962–1965 myös televisiosarjaa Death Valley Days.

Koko uransa aikana Reagan näytteli yhteensä 53:ssa kokoillan elokuvassa. Hän näytteli useissa elokuvissaan idealistisia sankareita tai naapurinpoikahahmoja.Rogin 1987, s. 26. Reagan sai vuonna 1960 oman tähtensä Hollywood Walk of Fame -kadulle.Ronald Reagan. Hollywood Walk of Fame, Hollywood Chamber of Commerce. 

Näyttelijänuransa aikana Reagan meni kahdesti naimisiin, kummallakin kerralla kollegansa kanssa. Reaganin ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Jane Wyman (1940–1949). Liitto alkoi rakoilla ja päättyi eroon, kun Wyman keskittyi nousevaan elokuvatähtiuraansa ja Reagan näyttelijäliiton johtamiseen ja politiikkaan. Reaganin toinen vaimo oli näyttelijä Nancy Davis, jonka kanssa hän oli aviossa vuodesta 1952 kuolemaansa asti.

Reagan toimi maan elokuvanäyttelijöiden liiton Screen Actors Guildin (SAG) johtokunnassa vuodesta 1941 ja vuosina 1947–1952 ja 1959–1960 sen puheenjohtajana.Pemberton 1997, s. 28. Hän toimi myös Motion Pictures Industry Councilin puheenjohtajana 1949 alkaen. SAG:ssä Reagan keskittyi etenkin kommunistien vaikutusvallan kasvun torjumiseen. Reagan toimi myös liittovaltion keskusrikospoliisi FBI:n ilmiantajana ja paljasti Hollywoodissa toimineita kommunistien sympatisoijia.

 Poliittinen ura 

 Kääntyminen konservatiiviksi 

Reagan oli nuorena liberaali demokraatti, mutta kääntyi vuosien varrella konservatiiviseksi republikaaniksi. Vuonna 1950 Reagan vaihtoi tukensa kesken senaatinvaalikampanjaa demokraattien ehdokkaasta republikaanien Richard Nixonin taakse. Reagan sanoi itse, että hänen kääntymisensä oikealle johtui kommunistien toiminnasta Hollywoodissa ja sen kohtaamasta hyväksynnästä. Myös Nancy Reaganin ja tämän isän oikeistokonservatiivinen toiminta saattoi vaikuttaa hänen mielipiteidensä muuttumiseen. Reagan vastusti korkeaa verotusta, ja menestyvänä elokuvanäyttelijänä hän joutuikin itse maksamaan tuloistaan jopa 90 % veroa.

Vuosina 1954–1962 Reagan oli General Electricin palveluksessa. Hän kiersi yhtiön tehtaita puhujana ja juonsi sen televisio-ohjelmaa General Electric Theatre. Reagan vieraili kahdeksan vuoden aikana 139:ssä GE:n tehtaassa ja puhui yhteensä 250 000 työntekijän edessä. Aloittaessaan puhekiertueensa hän oli New Dealia kannattanut demokraatti, mutta vuosien aikana hän kääntyi puhumaan veronalennuksien puolesta.Evans 2006, s. 3−4. Reagan sai GE:ltä vapauden päättää itse puheensa sisällöstä. Puhe oli puoluepoliittisesti sitoutumaton, joskin sen sisältö hioutui vuosien varrella koko ajan konservatiivisemmaksi.Evans 2006, s. 111−112.

 Kuvernöörinä 

Reagan oli vielä pitkään demokraattien jäsen mutta tuki taas Richard Nixonia tämän presidenttikampanjassa 1960. Reagan siirtyi 1962 demokraateista republikaaniseen puolueeseen. Hän piti televisiopuheen presidenttiehdokas Barry Goldwaterin kampanjan puolesta 1964. Puhe teki Reaganista tunnetun, ja republikaanien konservatiivisiipi alkoi kaavailla hänestä uutta johtajaa itselleen. Reagan hyödynsi uutta kuuluisuuttaan jatkamalla puhumista aktiivisesti republikaanien tilaisuuksissa.

Reagania pyydettiin puolueen ehdokkaaksi Kalifornian kuvernöörinvaaliin. Hän voitti 1966 republikaanien ehdokkuuden ja myös kuvernöörinvaalin. Hänet valittiin uudelleen kuvernööriksi 1970.Nelson 1996, s. 1526.

Ensimmäisessä vaalikampanjassaan Reagan oli näyttäytynyt politikointiin tympääntyneenä kansanmiehenä, joka sitoutui hallinnon keventämiseen. Aluksi Reagan joutui kuitenkin paikkailemaan edeltäjältään perimäänsä osavaltion budjetin alijäämää veronkorotuksilla. Hänen aikanaan osavaltion kulutkin kasvoivat. Kuvernööriaikanaan Reagan teki budjettileikkauksia ja veronalennuksia. Hän karsi sosiaaliavustuksista nauttivien määrää mutta kasvatti samalla heidän saamiaan avustuksia. Aluksi Reagan alensi korkeakoulutuksen määrärahoja, mutta nosti ne myöhemmin aiempaa korkeammalle tasolle. Reaganin politiikka ei ollut niin radikaalia kuin hän vaalikampanjassaan lupasi. Maltillisuus johtui osin siitä, että hän jätti paljon valtaa demokraattien johtamille osavaltionvirastoille. Toisen kuvernöörinvaalinsa Reagan voittikin selvästi ensimmäistä pienemmällä marginaalilla.

Reagan kertoi tehneensä ensimmäisenä kuvernöörinvuotenaan lukuisia virheitä kokemattomuuttaan.Pemberton 1997, s. 70. Hän muodostikin tuolloin johtamistyylin, jota hän noudatti myöhemmin myös presidenttinä. Hän kokosi hallintoonsa joukon osaavia ihmisiä ja delegoi heille poikkeuksellisen runsaasti valtaa ja vastuuta. Itse hän jättäytyi usein taka-alalle asioiden valmistelussa.Pemberton 1997, s. 71–72.

 Nousu presidentiksi 

Reagan oli mukana 1968 presidentinvaalien esivaaleissa, mutta hävisi Richard Nixonille ja Nelson A. Rockefellerille. Hän kuitenkin lähentyi Nixonin kanssa, joka arvosti Reagania puhujana ja lähetti presidenttikaudellaan tämän usein ulkomaille tapaamaan valtionjohtajia ja keräämään poliittista kokemusta.Pemberton 1997, s. 76–77.

Reagan ei pyrkinyt enää kolmannelle kuvernöörikaudelleen, vaan alkoi käydä presidentinvaalikampanjaa 1976 vaaleihin. Hän hävisi niukasti republikaanien esivaalit Gerald Fordille. 

pienois|vasen|pysty=0.6|Reaganin presidentin-vaalikampanjan tunnuslause: ”Tehdään Amerikasta suuri jälleen.”
Seuraavina vuosina Reagan keräsi varoja uuteen kampanjaan. Hän voittikin republikaanien esivaalit 1980 selkein luvuin. Vaalikampanjassaan Reagan korosti perinteisiä perhearvoja. Hän uskoi yksilöiden tasa-arvoiseen kohteluun ja vastusti siksi esimerkiksi etnisiä kiintiöitä.Pemberton 1997, s. 85. Reagan korosti Yhdysvaltain erityisasemaa ja uskoi Yhdysvaltain ongelmien ratkeavan vahvalla johtajuudella sekä hallinnon ja sääntelyn vähentämisellä. Hän sanoi maailmanrauhan voitavan saavuttaa vain riittävän sotilaallisen vahvuuden avulla.Pemberton 1997, s. 86. Reagan arvosteli voimakkaasti demokraattien hallintoa kielteisyydestä, heikkenevästä taloudesta ja voimattomasta ulkopolitiikasta.Pemberton 1997, s. 89. Demokraattipresidentti Jimmy Carterin johtajuutta yhdysvaltalaisten silmissä oli murentanut etenkin käynnissä ollut Iranin panttivankikriisi, ja Carterin suosio oli pohjalukemissa.Pemberton 1997, s. 90. Yhdysvaltain konservatiivinen oikeisto oli myös voimistunut huomattavasti 1970-luvun lopulla, ja maassa oli syntynyt vuodesta 1978 alkaen voimakasta poliittista liikehdintää verojen alentamisen puolesta.Brinkley 1996, s. 575–576. Reaganin kampanjan tunnuslauseena oli ”Let’s Make America Great Again” eli ”Tehdään Amerikasta suuri jälleen”. 

Voitettuaan esivaalit Reagan valitsi varapresidenttiehdokkaakseen George H. W. Bushin.Pemberton 1997, s. 88–89. Reagan teki presidentinvaalikampanjansa alussa joitain virheitä: hän kutsui Vietnamin sodan tarkoitusta jaloksi, ehdotti kreationismin opetusta koulussa evoluutioteorian rinnalla ja syytti puita ilmansaasteista.

Presidentinvaaleissa Reagan voitti istuvan presidentti Jimmy Carterin lopulta hyvin selkeästi äänin 50,7 % – 41,0 % ja valitsijamiehin 489–49.1980 Presidential General Election Results. US Election Atlas.  Reagan oli suosittu yli puoluerajojen, sillä hän vei vaaleissa 25 prosenttia demokraateiksi identifioituneidenkin äänistä.Pemberton 1997, s. 91.

Reaganin voittaessa republikaanit saivat samalla enemmistön senaattiin ensimmäistä kertaa 28 vuoteen. Demokraatit säilyttivät pienen enemmistön edustajainhuoneessa, mutta Reaganilla oli sielläkin käytännössä takanaan enemmistö konservatiivisten demokraattiedustajien ansiosta.

 Presidenttinä 

Reagan oli Yhdysvaltain presidentti kahden kauden ajan 20. tammikuuta 1981 – 20. tammikuuta 1989. Astuessaan virkaan hän oli 69-vuotias. Vuoden 1984 vaaleissa Reagan valittiin uudelleen presidentiksi selvällä enemmistöllä. Hän sai äänistä 58,8 % ja valitsijamiehistä 525 demokraatti Walter Mondalen kolmeatoista vastaan.Kane 2009, s. 513.1984 Presidential General Election Results. US Election Atlas.  Toisen kautensa lopussa Reagan oli 77 vuoden ja 349 vuorokauden ikäisenä siihen asti vanhin Yhdysvaltain presidentti.Kane 2009, s. 526.

Reaganin presidenttikaudella Yhdysvallat koki taloudellisen nousukauden ja kylmä sota loppui. Yhdysvaltalaisten isänmaallisuus ja konservatiivisuus vahvistuivat. Reagan leikkasi veroja, kasvatti varustelumenoja ja purki sääntelyä. Lupauksistaan huolimatta hän ei kuitenkaan pienentänyt hallintoa.Troy 2009, s. 104−105.

 Murhayritys 

Reagan joutui murhayrityksen kohteeksi Washingtonissa Hilton-hotellin edessä 30. maaliskuuta 1981 vain alle kolme kuukautta virkaanastumisensa jälkeen. Reaganin vasempaan keuhkoon tunkeutui luoti, joka poistettiin sairaalassa. Ampuja John Hinckleyä ei tuomittu, vaan hänet suljettiin sairaalaan. Reagan pääsi sairaalasta 11 päivän kuluttua, mutta toipuminen vakavista vammoista kesti todellisuudessa useita kuukausia.

 Johtamistapa 

Reagan jatkoi presidenttinä jo kuvernööriaikoinaan käyttämäänsä johtamistapaa. Hän delegoi ja jakoi vastuuta. Itse hän keskittyi selkeisiin periaatteellisiin kysymyksiin – täytäntöönpanon ja hallintorutiinit hän uskoi muille. Reagan toi Kaliforniasta Washingtoniin kansliapäällikökseen Edwin Meesen, jolle hän uskoi erittäin laajan toimivallan.Iloniemi 1999, s. 142–143. Ensimmäisellä kaudella Reaganin tärkeimmät miehet Valkoisen talon henkilökunnassa olivat James Baker, Edwin Meese ja Michael K. Deaver, jotka saivat merkittävää apua myös Nancy Reaganilta. Kolmikko muokkasi kongressiedustajien mielipiteitä Reaganin lakialoitteille myönteisiksi.

 Talouspolitiikka 

pienois|Reagan esittelemässä veronalennusohjelmaansa televisiossa 1981.
Reagan keskittyi ensimmäisellä presidenttikaudellaan talouspolitiikkaan. Reaganin talouspolitiikka eli reaganismi yhdisti kolmivaiheisen verojenalennuksen, rahan tarjonnan tiukentamisen ja julkisen hallinnon menoleikkauksen.Kane 2009, s. 521. Lisäksi Reagan kasvatti sotilasmenoja ja vähensi monen kansallisen ohjelman rahoitusta. Leikkaukset Reaganin hallinto teki maan köyhimpien avustamiseen tarkoitetuista ohjelmista ja valtionhallinnosta. Medicare-ohjelmasta tai sosiaaliturvasta hän ei rohjennut leikata kongressin painostuksesta huolimatta.

Reaganin hallinto vähensi sääntelyä esimerkiksi ympäristönsuojelussa, kansalaisoikeuslakien toimeenpanossa ja liikenneturvallisuusstandardeissa.

Verojen alennuksella Reagan tavoitteli talouskasvua, jolla maan työttömyysaste vähenisi ja sitä kautta verokertymä lopulta kasvaisi. Vuoden 1981 lopulla alkanut taantuma kuitenkin aluksi kasvatti työttömyysastetta. Yhdysvaltain talous alkoi toipua 1983, eikä sitä seurannut inflaatiota. Nousukausi jatkui presidenttikauden loppuun asti. Reagan voittikin 1984 presidentinvaalit selkein lukemin. Arvostelijoiden mukaan pienituloisten asema oli kuitenkin huono, maan asema maailmankaupassa oli heikentynyt, ja budjetin alijäämä oli kasvanut Reaganin kauden alun 79 miljardista dollarista 221 miljardiin dollariin vuonna 1986. Myös valtionvelka oli kaksinkertaistunut samana aikana. Valtavaksi paisunut alijäämä ei vähentänyt Reaganin suosiota, vaan siitä tuli vasta Reaganin seuraajien päänvaiva.Brinkley 1996, s. 580–581.

 Sisäpolitiikka 

Reagan uhkasi kesällä 1981 laittomaan lakkoon menneitä lennonjohtajia erottamisella ja toteutti uhkauksensa erottamalla 11 345 lakkoilijaa, kun nämä eivät palanneet töihin. Vahvaa johtajuutta osoittanut toimenpide lisäsi hänen suosiotaan kansan keskuudessa ja samalla heikensi ammattiyhdistysliikkeen valtaa.Troy 2009, s. 65−66.

pienois|Reagan henkilöstönsä kanssa Valkoisen talon Oval Officessa vuonna 1981.
Reagan nimitti useita naisia tärkeisiin asemiin hallituksessaan ja oikeuslaitoksessa, kuten ensimmäisen naisen korkeimpaan oikeuteen. Samalla hän kuitenkin vastusti abortin laillisuutta ja yhtäläisiä oikeuksia koskevaa perustuslain lisäyksen ratifioimista.Troy 2009, s. 82−83. Presidenttikautensa loppuun mennessä Reagan oli nimittänyt yli puolet liittovaltion tuomareista, mikä käänsi oikeuden linjaa konservatiivisemmaksi. Reagan edisti ympäristönsuojelua esimerkiksi kasvattamalla luonnonsuojelualueiden alaa ja ympäristönsuojeluviraston määrärahoja.Troy 2009, s. 84.

Ronald ja Nancy Reaganin johdolla Yhdysvalloissa käytiin voimakkaaseen taisteluun ja kampanjointiin huumeiden käyttöä ja myyntiä vastaan. Reagan julisti kesäkuussa 1982 ”huumeidenvastaisen sodan” ja perusti Drug Abuse Policy -viraston Valkoiseen taloon.

Reagan ei ajanut konservatiivien yhteiskuntapolitiikkaa kovin voimallisesti, sillä hänen kautensa lopussa abortti oli yhä laillinen, koulukuljetuksilla hillittiin edelleen asuinalueiden segregaatiota ja rikollisuusaste säilyi aiemmalla korkealla tasollaan. Reagan korosti usein puheissaan myös ihailuaan yhteisöllisyyttä kohtaan, jota hänen edistämänsä kapitalismi ja konsumerismi toisaalta uhkasivat.Troy 2009, s. 110−111. Reagan antoi kolmelle miljoonalle laittomalle siirtolaiselle oikeuden jäädä Yhdysvaltoihin. Ku Klux Klanista Reagan kirjoitti: ”Klaanin ja muiden ryhmien rotuvihalla ja uskonnollisella syrjinnällä ei ole paikkaa tässä maassa. Ne ovat tuhoisia Yhdysvaltain edustamien arvojen kannalta.”

Vuonna 1978 Reagan vastusti jyrkästi aloitetta siitä, että homot eivät saisi toimia opettajina, ja häntä syytettiin aloitteen kaatumisesta. Reagan uskoi lääketieteen silloiseen kantaan homoseksuaalisuudesta sairautena mutta suhtautui näihin suvaitsevaisesti ja hänellä oli homoseksuaaliystäviä.Carpenter, Dale: Reagan and Gays: A Reassessment. Independent Gay Forum 10.6.2004. 

Toisen kautensa lopulla Reaganin hallintoa vaivasi sarja skandaaleja, joiden seurauksena osa hallinnon jäsenistä joutui eroamaan, heidän joukossaan Edwin Meese, työministeri Raymond Donovan sekä CIA:n ja työministeriön virkamiehiä.

Vuonna 1984 alkoholin ostoikäraja nostettiin 21 ikävuoteen. Ikärajauudistus saatiin aikaiseksi uhkaamalla vastustelevien osavaltioiden tiebudjeteista leikattavan kymmenen prosenttia.https://www.theatlantic.com/politics/archive/2014/07/four-times-the-government-held-highway-funding-hostage/454167/

 Ulkopolitiikka 

pienois|pysty|Ison-Britannian pääministeri Margaret Thatcher ja Ronald Reagan Camp Davidissa 1986.
Ulkopolitiikassaan Reagan pyrki palauttamaan Yhdysvaltain kansallisen ylpeyden ja vaikutusvallan.Brinkley 1996, s. 582. Reaganin ulkopolitiikkaa sävyttivät ensimmäisten viiden vuoden aikana voimakas antikommunistinen retoriikka, asevarustelun kiihdyttäminen ja pyrkimykset padota kommunismin leviämistä kehitysmaissa. Niin sanotun Reaganin opin mukaan Yhdysvaltain täytyi tukea kommunismin vastaisia voimia maailmalla, etenkin latinalaisessa Amerikassa. Reagan ryhtyikin tukemaan ystävällismielisiä hallituksia jopa välittämättä siitä, mitä ne tekivät omassa maassaan. Reagan tuki Nicaraguan antikommunistisia contrasissejä, jotka pyrkivät syrjäyttämään maan marxilaisen hallinnon. Hän tuki antikommunistisia sissejä myös Angolassa ja Kamputseassa sekä afgaanikapinallisia Afganistanissa. Vuonna 1983 Reagan lähetti joukkoja Grenadaan syrjäyttämään marxilaisen hallinnon ja vakauttamaan maan.

Reaganin ensimmäinen ulkoministeri Alexander Haig erosi vuoden sisällä, koska hallinto ei hänen mukaansa ollut johdonmukainen diplomatiassaan. Hänen seuraajansa George Schultz sai merkittävän aseman maan ulkopoliittisen linjan muodostamisessa. Schultz ja puolustusministeri Caspar Weinberger olivat kuitenkin eri linjoilla joukkojen lähettämisestä ulkomaisiin konflikteihin, mitä Weinberger yleensä vastusti.

Reaganin ja Neuvostoliiton välit olivat huonot Reaganin ensimmäisen kauden ajan. Maat olivat vastakkaisilla puolilla konflikteissa Keski-Amerikassa, Lähi-idässä, Afrikassa ja Aasiassa. Reagan kutsui Neuvostoliittoa ”pahan valtakunnaksi” ja käynnisti vuonna 1983 Strategic Defense Initiative -ohjuspuolustusjärjestelmän suunnittelun. Hän myös sijoitti Euroopan Nato-maihin risteilyohjuksia ja keskimatkan ydinohjuksia vastauksena Neuvostoliiton vastaaville toimenpiteille, minkä johdosta Neuvostoliitto vetäytyi aseriisuntaneuvotteluista.

Reaganin hallinnon keskeinen vaikuttaja oli presidentin turvallisuuspoliittinen avustaja, Harvardin yliopiston Venäjän historian professori Richard Pipes. Pipesin mielestä 1970-luvun liennytyspolitiikka oli ollut erehdys, koska se tulkittiin Moskovassa osoitukseksi länsimaiden heikkoudesta. Pipesin mukaan Yhdysvaltain oli vahvistettava sotilaallista voimaansa estääkseen Neuvostoliiton laajentumispyrkimykset ja samanaikaisesti pyrittävä muuttamaan neuvostojärjestelmää demokraattiseen suuntaan vaikuttamalla neuvostokansalaisiin ideologisella kampanjalla. Pipesin vaikutuksesta Reagan luopui George Kennanin vuonna 1947 hahmottelemasta patoamispolitiikasta, joka oli tarkoittanut Neuvostoliiton vallan laajenemisen estämistä, kunnes neuvostojärjestelmä luhistuisi sisäisesti omaan mahdottomuuteensa. Reaganin ja Pipesin mielestä Yhdysvaltain oli ryhdyttävä jouduttamaan kommunismin häviötä.Max Jakobson: Tilinpäätös, s. 246. Helsinki: Otava, 2003. .

Vuoden 1975 Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssia oli pidetty liennytyksen suurena voittona, ja sen toivottiin muodostuvan kylmän sodan päätepisteeksi. Etykin päätösasiakirjan ensimmäisessä osassa eli ”korissa” vahvistettiin toisen maailmansodan tuloksena syntyneiden valtiollisten rajojen loukkaamattomuus. Ronald Reagan sanoutui kuitenkin alusta lähtien irti Etykistä, koska hän ei voinut hyväksyä sitä, että sen nojalla ikään kuin laillistettiin Neuvostoliiton suorittamat valtaukset. Niinpä Etyk näyttikin painuvan 1980-luvun alkupuolella unohduksiin.Jakobson 2003, s. 65–66. Reagan lievensi suhtautumistaan Etykiin 1980-luvun lopulla, kun kävi selväksi, ettei Mihail Gorbatšovin aloittama perestroika-ohjelma Neuvostoliiton uudistamiseksi tulisi onnistumaan.Tarkka, Jukka: Max Jakobson: kylmän sodan diplomaatti, s. 205. Helsinki: Otava, 2010. 

Reagan veti amerikkalaiset rauhanturvajoukot pois Libanonista 1983 sen jälkeen kun 241 merijalkaväen sotilasta kuoli terroristihyökkäyksessä Beirutissa. Reagan myös iski terroristeja vastaan. Hän pommitti Libyaa 1986 vastaiskuna berliiniläisen yökerhon räjäytyksestä, josta Libyaa epäiltiin.

Reaganin kauden vakavin skandaali oli Iran–contra-skandaali, joka alkoi 1986 ja kesti monta kuukautta. Reagan oli hyväksynyt aseiden myynnin Iranille, mutta hän kiisti, että aseilla oli maksettu vapaaksi panttivankeja Libanonista. Tutkimukset kuitenkin osoittivat, että saaduilla tuloilla oli avustettu Nicaraguan contria voimassa olleesta kiellosta huolimatta. Reaganin ei todettu olleen tästä tietoinen, mistä häntä myös arvosteltiin. Skandaali johti kuitenkin monen hallintovirkamiehen eroon.

Vuoteen 1986 asti Reagan pyrki toteuttamaan ”rakentavan yhteistyön” politiikkaa apartheidia eli rotuerottelua harjoittavan Etelä-Afrikan hallituksen kanssa. Yhdysvallat käytti muun muassa veto-oikeuttaan YK:n asettamia talouspakotteita vastaan. Kansalaismielipide kuitenkin kääntyi apartheidjärjestelmää vastaan, ja lopulta Yhdysvaltain senaatti asetti lokakuussa 1986 Etelä-Afrikan kauppasaartoon ohittaen presidentti Reaganin veto-oikeuden.Salon.com:Conservative whitewash , 

 Suhteiden lämpeneminen Neuvostoliiton kanssa 

pienois|Reagan ja Mihail Gorbatšov Reykjavíkin kokouksessa 1986.
Kun Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliitossa valtaan 1985, Reagan pehmensi kommunisminvastaista politiikkaansa. Hän tapasi Gorbatšovin neljä kertaa ja allekirjoitti keskipitkänmatkan ydinohjusten sulkusopimuksen Euroopassa. Lokakuussa 1986 Reagan tapasi Gorbatšovin Reykjavíkissa, jossa molemmat supervallat harkitsivat tuhoavansa kaikki ydinaseet. Neuvottelut kariutuivat kuitenkin Yhdysvaltain SDI-ohjuspuolustusjärjestelmään, josta Reagan piti kiinni.

Puhuessaan Berliinin muurin vieressä Brandenburgin portin edustalla 12. kesäkuuta 1987 Reagan haastoi Gorbatšovin purkamaan muurin kuuluisassa puheessaan ”Purkakaa tämä muuri!”.

 Vierailu Suomessa 1988 

Ronald ja Nancy Reagan saapuivat Helsinkiin 26. toukokuuta 1988 ja viipyivät kaupungissa muutaman päivän, kunnes he 29. toukokuuta jatkoivat matkaansa Moskovassa järjestettyyn Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton valtionpäämiesten huippukokoukseen. Reagan piti vierailunsa aikana puheen Paasikivi-seuran järjestämässä tilaisuudessa Kalastajatorpalla.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1989, s. 78. Helsinki: Otava, 1988. .

Ronald Reagan oli ensimmäinen Yhdysvaltain presidentti, joka virassa ollessaan vieraili Suomessa. Vuosina 1974–1977 Yhdysvaltain presidenttinä toiminut Gerald Ford oli osallistunut Etyk-kokoukseen Helsingissä vuonna 1975, mutta muodollisesti ei kyseessä ollut ollut virallinen vierailu. Lyndon B. Johnson oli vieraillut Suomessa vuonna 1963 toimiessaan Yhdysvaltain varapresidenttinäMitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1964, s. 51. Helsinki: Otava, 1963. ja Richard Nixon vuonna 1965 ennen valintaansa Yhdysvaltain presidentiksi.Mitä missä milloin. Kansalaisen vuosikirja 1966, s. 33. Helsinki: Otava, 1965. Entinen presidentti Herbert Hoover oli vieraillut Suomessa vuonna 1946.Jorma O. Tiainen (toim.): Vuosisatamme Kronikka, s. 658–659. Jyväskylä: Gummerus, 1987.

 Reaganin hallitusten tärkeimmät ministerit 

 Virka  NimiKane 2009, s. 515–516.  Kausi  Varapresidentti  George H. W. Bush  1981–1989 Ulkoministeri  Alexander Haig  1981–1982   George Schultz  1982–1989 Valtiovarainministeri  Donald Regan 1981–1985   James Baker  1985–1988   Nicholas Brady 1988–1989 Puolustusministeri  Caspar Weinberger 1981–1987   Frank Carlucci 1987–1989 Oikeusministeri  William French Smith 1981–1985   Edwin Meese  1985–1988   Richard Thornburgh 1988–1989 Sisäministeri  James G. Watt 1981–1983   William P. Clark  1983–1985   Donald Hodel 1985–1989

 Presidenttikauden jälkeinen elämä 

pienois|vasen|Reagan vastaanottaa presidentti Bushilta presidentin vapaudenmitalin 1993.

Reagan tuki 1988 presidentinvaaleissa varapresidenttiään George Bushia, joka valittiinkin Reaganin seuraajaksi. Väistyneen Reaganin suosio oli historiallisen korkea 70 prosenttia.Pemberton 1997, s. 198. Reaganit muuttivat Los Angelesin Bel Airiin. Siellä Reagan hoiti ranchiaan, harrasti golfia ja tapasi ystäviään. Hän ansaitsi miljoonia puheistaan muun muassa Japanissa. Reagan julkaisi muistelmansa 1990 ja avasi mukaansa nimetyn kirjaston 1991. Hänen viimeinen näkyvä julkinen esiintymisensä oli puhe republikaanien puoluekokouksessa 1992.Pemberton 1997, s. 199. Viimeisen kerran hänet nähtiin julkisessa tapahtumassa Richard Nixonin hautajaisissa 27. huhtikuuta 1994.President Reagan: The Role of a Lifetime, ote Lou Cannonin kirjasta, PBS.org. 

Reagan ilmoitti käsin kirjoitetun kirjeen välityksellä marraskuussa 1994 koko kansakunnalle, että hän sairastaa Alzheimerin tautia. Hän päätti kirjeensä, tunnettuna optimistina, sanoihin:Pemberton 1997, s. 199–200. 

Ilmoitus Reaganin sairastumisesta herätti spekulaatioita taudin puhkeamishetkestä. Monen Reaganin lähellä olleen mielestä Reaganin älyllinen kunto oli alkanut heiketä jo vuonna 1984.Pemberton 1997, s. 200–201.

Reagan kuoli keuhkokuumeeseen ja Alzheimerin tautiin kotonaan Los Angelesin Bel Airissa 93-vuotiaana 5. kesäkuuta 2004.

 Avioliitot ja lapset 

Reaganin ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Jane Wyman (1940–1949). He saivat kaksi lasta (Maureen, s. 1941 ja Christine, s. 1947, eli vain päivän) ja adoptoivat kolmannen (Michael, s. 1945). Reaganin toinen vaimo oli näyttelijä Nancy Davis, jonka kanssa hän oli aviossa vuodesta 1952 kuolemaansa asti. He saivat kaksi lasta (Patricia, s. 1952 ja Ronald, s. 1958). Reaganin avioliitto Nancyn kanssa oli hyvin onnellinen, minkä aviopari toi esille myös julkisuudessa.

 Henkilökuva 

pienois|pysty|Reagan cowboy-hatun kanssa.
Reagan tunnettiin koko elämänsä ajan suurena optimistina. Reagan sai päättäväisen johtajuutensa, valloittavan persoonansa ja puhujanlahjojensa ansiosta kansan puolelleen tehokkaasti.Brinkley 1996, s. 577–578. Mielikuvia herättävän ja helppotajuisia anekdootteja sisältävän puheensa ansiosta hän sai lempinimen ”Suuri viestijä”. Vaikka Reagan teki presidenttinä melko lyhyitä päiviä, piti pitkiä lomia ja saattoi torkahdella kesken kokousten, hänen imagonsa oli koko hänen presidenttikautensa ajan energinen, lannistumaton ja nuorekas.

Reagania pidetään enemmän suurten linjojen visionäärinä kuin tarkkoihin yksityiskohtiin keskittyvänä poliitikkona. Reagan luotti usein vaistoonsa enemmän kuin analyyseihin. Suurpiirteisyytensä vuoksi Reagan teki usein nolojakin virheitä yksityiskohdissa. Tämän johdosta moni arvostelija piti häntä tyhmänä ja aliarvioi hänen mahdollisuuksiaan menestyä vaaleissa, jotka hän kuitenkin voitti. Vaikka Reagan ei ollut erityisen kirjaviisas, hänellä oli hyvät ihmistaidot.Troy 2009, s. 1−2. Diplomaatti Jaakko Iloniemen mukaan Reagan oli ”paitsi hyvä seuramies, myös uskomattoman hyvä kuuntelija”.Iloniemi 1999, s. 137. Lapsena Reagan oli vielä usein omissa oloissaan. Hänestä kasvoi silti ulkoisesti hyvin sosiaalinen luonne, jolla oli kuitenkin itsenäinen ja yksityinen puolensa.

Omiin periaatteisiinsa Reagan uskoi ehdottomasti, ja hän oli hyvin taitava vakuuttamaan kuulijansakin niistä.Iloniemi 1999, s. 144. Iloniemi on arvioinut Reagania ”hämmästyttävän selväpiirteiseksi ja suorasukaisen yksinkertaiseksi persoonallisuudeksi”. Tällä hän viittasi ajattelun pelkistyneisyyteen: Reagania kiinnostivat vain harvat asiat, mutta niihin hän keskittyi hyvin tiiviisti.Iloniemi 1999, s. 145.

 Arvostus ja vaikutus 

pienois|Reaganin suosiolukema (vihreällä) 1981–1989.
Reagan on aina jakanut mielipiteet. Tukijoidensa mielestä Reagan edusti amerikkalaisia hyveitä, kuten rehellisyyttä, luonteenlujuutta, rohkeutta, voimaa ja nöyryyttä. Vastustajat pitivät Reagania kokemattomana näyttelijänä ja jotkut oikeistolaisena hulluna. Arvostelijat ovat kutsuneet Reagania pelkäksi tarinoita kertovaksi symboliseksi keulakuvaksi, joka oli pätemätön presidentin virkaan. Reagan itse ja hänen tukijansa ovat olleet sitä mieltä, että Reaganin valitsema suuriin linjoihin keskittynyt johtamistyyli oli hyvin tehokas.

Reaganin maanläheinen hiomattomuus yhtäältä teki hänestä suositun ja toisaalta ruokki arvostelua häntä kohtaan.Troy 2009, s. 15−16. Jaakko Iloniemi on todennut, että Reagan palautti amerikkalaisille vastoinkäymisten jälkeen uskon amerikkalaiseen elämäntapaan ja kaivatun itsetunnon ja että hän samalla oli itse sen symboli. The Washington Postin mukaan Reagan oli optimistinen individualisti, yhtäältä elokuvatähtimäisen loistokas ja toisaalta tavallisen mukava, ja siten edusti kaikkea sitä, mitä amerikkalaiset mielellään uskoisivat itsestään. Reagan myös loi maahan kansallisen yhteenkuuluvuuden tunteen.Iloniemi 1999, s. 147–148.

Max Jakobsonin mukaan Euroopassa Reaganiin suhtauduttiin yleisesti väheksyvästi. Suomessa hän oli etenkin ensimmäisen kautensa aikana epäsuosittu, ja vasemmisto piti häntä vaarallisena sodanlietsojana.

Kylmä sota päättyi Reaganin toisen kauden lopulla vuoteen 1988 mennessä, ja jotkut ovat antaneet Reaganille ansion kylmän sodan lopettamisesta. Reagan itse sanoi noudattaneensa tietoista suunnitelmaa, jonka tarkoitus oli murtaa heikko Neuvostoliitto kovan retoriikan kautta ja kasvattamalla asevarustelua Neuvostoliitolle kestämättömälle tasolle.Pemberton 1997, s. 212–213. Reaganin merkitys on kuitenkin kiistelty. Etenkin useiden eurooppalaisten tutkijoiden ja historioitsijoiden mukaan kylmän sodan loppumiselle oli monta syytä, joista Neuvostoliiton sisäiset syyt olivat Yhdysvaltain vaikutusta suuremmat.

Reaganin taloudelliset saavutukset olivat vaihtelevia. Reaganin aikaiset veroleikkaukset ja korkojen laskut siivittivät Yhdysvaltain talouden ennätykselliseen kasvuun. Samalla valtionvelka, budjettivaje ja kauppavaje kasvoivat kuitenkin myös ennätyslukemiin.

Reagan on edelleen useimpien republikaanipoliitikkojen johtotähti, ja jopa demokraatti Bill Clintonin on arvioitu voittaneen 1992 presidentinvaalit siirtymällä Reaganin vaikutuksesta kohti keskustaa.

Sekä historioitsijoiden mielestä että mielipidetiedusteluiden mukaan viime vuosikymmenten kaksi arvostetuinta presidenttiä ovat Reagan ja Clinton.Niskakangas, Tuomas: Clintonin ja Reaganin tarinat lohduttavat Obamaa. Helsingin Sanomat 25.10.2010. Quinnipiacin yliopiston vuonna 2014 teettämässä kyselyssä Reagania piti maan parhaana toisen maailmansodan jälkeisenä presidenttinä 35 prosenttia yhdysvaltalaisista vastaajista.

 Kritiikki 

Taloustieteilijä Paul Krugman on esittänyt Reaganin pankkisääntelyyn kajoamisen olleen säästöpankkikriisin (S&L crisis) (1980- ja 1990-luvuilla) ja finanssikriisin (2007–2009) aiheuttaja.http://www.nytimes.com/2009/06/01/opinion/01krugman.html Reagania on myös kritisoitu siitä, ettei hän koskaan ymmärtänyt mielenterveyden häiriöitä.Ronald Reagan’s shameful legacy: Violence, the homeless, mental illness. Salon.com 29.9.2013. Viitattu 18.11.2019.  Toimittaja Thom Hartmannin mukaan monet Donald Trumpin presidenttikaudelle leimalliset kehityskulut, kuten tiedevastaisuus ja varallisuuserojen kasvu, alkoivat Ronald Reaganin kaudella. Samantyyppinen tulkinta esitetään vuonna 2020 valmistuneessa dokumenttisarjassa The Reagans.

 Kunnianosoituksia 

 55x55px Presidential Medal of Freedom (USA, 1993)
 55x55px Bathin ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta, 1989)
 55x55px Krysanteemiritarikunta (Japani, 1989)
 55x55px Valkoisen leijonan ritarikunta (Tšekki, 1999)
 55x55px Valkoisen kotkan ritarikunta (Puola, 2007, postuumisti)

 Muistelmat 
 Where’s the Rest of Me (1965), muistelma varhaisvuosista ja Hollywoodin ajalta, kirjoitettu yhdessä Richard S. Hublerin kanssaBrinkley 1996, s. 587.
 An American Life (1990), muistelma presidenttikausista

 Lähteet 
 Brinkley, Alan: teoksessa 








 Viitteet 

 Kirjallisuutta 


 Aiheesta muualla 



Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat
*
Luokka:Vuonna 1911 syntyneet
Luokka:Vuonna 2004 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit