Nato

Pohjois-Atlantin liitto 
(, lyh. NATO; , lyh. OTAN; myös Pohjois-Atlantin puolustusliitto) eli Nato on poliittinen ja sotilaallinen liittoutuma, johon kuuluu yhteensä 32 eurooppalaista ja pohjoisamerikkalaista jäsenmaata. Nato perustettiin 4. huhtikuuta 1949 Washington DC:ssä, Yhdysvalloissa allekirjoitetun Pohjois-Atlantin sopimuksen myötä, joka on Naton peruskirja ja josta järjestö on saanut nimensä. Nato perustettiin Neuvostoliiton länsimaille aiheuttaman uhan takia. Liiton vastapainoksi Neuvostoliitto perusti Varsovan liiton, joka lakkasi virallisesti olemasta 1. heinäkuuta 1991.

Naton päämaja sijaitsee Brysselissä, Belgiassa. Naton Euroopan-joukkojen päämaja SHAPE puolestaan sijaitsee Casteaussa, lähellä Monsia, Belgiassa.

Natolla on rauhankumppanuusohjelma, joka on tarkoitettu luottamuksen luomiseksi ja yhteistyön kasvattamiseksi Naton ja siihen kuulumattomien maiden välillä. Natolla on myös Membership Action Plan -ohjelma liittoumista aikoville maille, joka on aloitettu huhtikuussa 1999. Major non-NATO ally (MNNA) on erityisasema, jonka Yhdysvallat voi myöntää Naton ulkopuolisille läheisille liittolaismailleen.

 Toiminta 
Naton päätehtävä on turvata sen jäsenten yhteisiä arvoja, joita ovat demokratia, yksilönvapauksien kunnioittaminen, oikeusvaltio ja kiistojen rauhanomainen ratkaisu. Näihin tavoitteisiin päästään jäsenmaiden keskinäisen solidaarisuuden avulla. Nato huolehtii jäsenmaiden turvallisuudesta ja vapaudesta poliittisesti ja viime vaiheessa sotilaallisesti.

Naton ”kova ydin” on määritelty Naton 5. artiklassa, jossa osallistujat sitoutuvat siihen, että ”hyökkäys jotain jäsenmaata vastaan, Euroopassa tai Pohjois-Amerikassa, tulkitaan hyökkäykseksi kaikkia jäsenmaita vastaan. Jos tällainen hyökkäys tapahtuu, jokainen jäsenmaa saa Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan 51. artiklan sallimin oikeuksin puolustautua yksikseen tai liitossa, ja sen on puolustettava hyökkäyksen kohteeksi joutunutta maata omakohtaisesti ja muiden jäsenmaiden kanssa, kukin maa itse parhaiksi katsomillaan keinoin, myös asevoimia käyttäen, palauttaakseen ja pitääkseen yllä turvallisuutta Pohjois-Atlantin alueella”.

Sopimuksen kohta oli määritelty niin, että jos Neuvostoliitto hyökkäisi Yhdysvaltain eurooppalaisia liittolaisia vastaan, se tulkittaisiin hyökkäykseksi Yhdysvaltoja vastaan. Kylmän sodan aikana artiklaa ei käytetty kertaakaan, vaan ensimmäisen kerran siihen turvauduttiin 12. syyskuuta 2001 syyskuun 11. päivän terroritekojen jälkeen vastaukseksi terroristihyökkäykselle Yhdysvaltoja vastaan. Tämä päätös ei kuitenkaan johtanut Naton operaatioon, vaan Yhdysvallat päätti toimia johtamansa 49 valtion liittouman turvin. Myöhemmin 11. lokakuuta 2003 Nato otti Afganistanissa johtaakseen YK:n ISAF-rauhanturvaoperaation.

Nykyään kaikki maat, jotka Neuvostoliiton lisäksi kuuluivat Varsovan liittoon, ja myös osa entisistä neuvostotasavalloista, ovat Naton jäseniä. Kylmän sodan aikana puolueettomat Euroopan maat Irlanti, Sveitsi ja Itävalta sekä osa entiseen Jugoslaviaan kuuluneista maista ovat jättäytyneet liiton ulkopuolelle. Osa näistäkin maista tekee yhteistyötä Naton kanssa. Kaikki Pohjoismaat ovat Naton jäseniä. Islanti, Norja ja Tanska kuuluvat perustajajäseniin. Suomi oli sotilaallisesti liittoutumaton maa vuoteen 2022. Ruotsi oli yli 200 vuoden ajan sotilaallisesti liittoutumaton maa, ennen kuin se yhdessä Suomen kanssa haki Naton jäsenyyttä toukokuussa 2022. Ruotsista tuli Naton virallinen jäsen 7. maaliskuuta 2024.

 Jäsenvaltiot 
 Nykyiset jäsenet 
 Liittyi Jäsenmaa Laajentuminen Lisätietoa Puolustusmenot % BKT 2024 4. huhtikuuta 1949    Perustaminen  2,05   Naton päämaja sijaitsee Belgian pääkaupungissa Brysselissä. 1,30   2,33    Islanti on ainoa jäsen, jolla ei ole omia asevoimia. Sillä on oma rannikkovartiolaitos ja vapaaehtoisista koostuvat rauhanturvaajajoukot, jotka koulutetaan Norjassa.  -   1,49   1,37   1,29   2,20   1,55   Ranska erosi Naton sotilaallisesta ytimestä vuonna 1966 ja alkoi harjoittaa itsenäistä sotilaspolitiikkaa. Ranska palasi Naton täysimääräiseksi jäseneksi vuonna 2009. 2,06   Grönlanti ja Färsaaret eivät kuulu Euroopan unioniin (EU), mutta ne kuuluvat Natoon. 2,37   Pohjois-Atlantin sopimus allekirjoitettiin Yhdysvaltain pääkaupungissa Washington DC:ssä. 3,38 18. helmikuuta 1952    Ensimmäinen Kreikka vetäytyi Naton ytimestä vuosiksi 1974–1980. Syynä olivat Turkin ja Kreikan jäätävät suhteet Kyproksen miehityksen vuoksi. 3,08   2,09 9. toukokuuta 1955    Toinen  Saarland liittyi osaksi Saksan liittotasavaltaa eli Länsi-Saksaa vuonna 1957 ja oli tällöin Naton territorio. Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa oli Varsovan liiton jäsenvaltio vuosina 1956–1990. Saksojen yhdistymisen jälkeen 3. lokakuuta 1990 koko Saksasta tuli Naton jäsen.  2,12 30. toukokuuta 1982    Kolmas  1,29 12. maaliskuuta 1999    Neljäs  Varsovan liiton jäsen vuosina 1955–1991. 4,12   Varsovan liitossa vuosina  1955–1991 osana Tšekkoslovakiaa. 2,10   Varsovan liiton jäsen vuosina 1955–1991. 2,11 29. maaliskuuta 2004    Viides  Varsovan liiton jäsen vuosina 1955–1991. 2,18   Neuvostoliiton miehittämä vuosina 1940–1991. 2,27   Neuvostoliiton miehittämä vuosina 1940–1991. 2,54   Varsovan liiton jäsen vuosina 1955–1991. 2,25   Varsovan liitossa vuosina 1955–1991 osana Tšekkoslovakiaa. 2,00   Entinen Jugoslavia oli Sitoutumattomien maiden jäsen. 1,29   Neuvostoliiton miehittämä vuosina 1940–1991. 3,43 1. huhtikuuta 2009    Kuudes  Varsovan liiton jäsen vuosina 1955–1968. 2,03   Entinen Jugoslavia oli Sitoutumattomien maiden jäsen. 1,81 5. kesäkuuta 2017    Seitsemäs  Entinen Jugoslavia oli Sitoutumattomien maiden jäsen. 2,02 27. maaliskuuta 2020    Kahdeksas  Entinen Jugoslavia oli Sitoutumattomien maiden jäsen.  2,22 4. huhtikuuta 2023    Yhdeksäs  Toinen YYA-sopimuksen osapuolista vuosina 1948–1992.  2,41 7. maaliskuuta 2024    Kymmenes  Sotilaallisesti liittoutumaton vuosina 1808–2024. 2,12

 Suomen ja Ruotsin liittyminen 
Suomi ja Ruotsi antoivat jäsenhakemuksensa 18. toukokuuta 2022. Nato kutsui Suomen ja Ruotsin jäsenikseen 29. kesäkuuta 2022, ja 5. heinäkuuta maista tuli Naton tarkkailijajäseniä. 4. huhtikuuta 2023 Suomesta tuli Naton täysjäsen. Ruotsista tuli täysjäsen 7. maaliskuuta 2024.

 Membership Action Plan 
Bosnia ja Hertsegovina osallistuu Membership Action Planiin. 
Membership Action Plan (MAP) on ohjelma liittoumista aikoville maille, joka on aloitettu huhtikuussa 1999. MAP aloitettiin ensimmäisen kylmän sodan jälkeisen laajenemisen jälkeen (Tšekki, Unkari ja Puola) ja sitä on sovellettu toisessa kylmän sodan jälkeisessä laajenemisessa (Bulgaria, Viro, Latvia, Liettua, Romania, Slovakia ja Slovenia) sekä muissa myöhemmissä jäsenyyksissä (Albania, Kroatia, Montenegro ja Pohjois-Makedonia).

 Talous 
 Jäsenmaiden puolustusmenot 
 Puolustusmenojen osuus 
Vuonna 2014 Naton jäsenmaat sitoutuivat korottamaan kansalliset puolustusmenonsa vähintään kahteen prosenttiin bruttokansantuotteestaan vuoteen 2024 mennessä. 23 jäsenmaata ovat saavuttaneet tavoitteen. Naton käyttämä laskentatapa puolustukseen käytettävästä budjetista eroaa Suomessa käytetystä laskentatavasta, josta johtuen Suomen käyttämä budjetti on Naton laskentatavalla suurempi (0,34 prosenttiyksikköä suurempi vuonna 2016) ja siten lähempänä Naton kahden prosentin tavoitetta. Naton käyttämässä laskentavassa mukana on muun muassa puolustushallinnon eläkkeet, joita Suomessa perinteisesti ei ole laskettu mukaan. Naton uudesta puolustusmenotavoitteesta päätettiin kesällä 2025 Haagissa pidetyssä huippukokouksessa, jossa sovittin, että 3,5% bruttokansantuotteesta käytetään puolustusmenoihin ja 1,5% puolustusta tukeviin hankkeisiin kuten infrastruktuuriin vuoteen 2035 mennessä. Näin tavoite nousee yhteensä 5% bruttokansantuotteesta.

EconPolin arvion mukaan Suomi käytti vuonna 2023 puolustukseen 2,4 prosenttia bruttokansantuotteesta, jossa on 0,4 prosentin muutos vuodesta 2021.

 Puolustusmenojen kehitys 
Naton menot asevoimiin ovat kasvaneet noin 40 prosenttia vuodesta 2014 (vuoden 2023 hinnoilla).

Seuraavassa taulukossa esitetään Naton asevoimiin käyttämä raha verrattuna muihin suuriin sotilasmahteihin. Luvut ovat miljoonia Yhdysvaltain dollareita vuoden 2023 rahassa.

 Vuosi  Nato (yhteensä)  Nato (Eurooppa)Nato (Kanada ja Yhdysvallat)Venäjä  Kiina 2014  943 218  271 103  672 114 84 697  182 109 2015  895 675  235 733  659 942 66 422  196 539 2016  911 654  237 887  673 767 69 245  198 538 2017  918 035  251 402  666 633 66 913  210 443 2018  972 422  277 768  694 654 61 609  232 531 2019  1 052 560  279 102  773 458 65 201  240 333 2020  1 096 603  302 623  793 980 61 713  257 973 2021  1 182 916  333 320  849 596 65 908  285 931 2022  1 190 358  329 483  860 875  102 367  291 9582023   1 304 886  401 142 903 743   109 454296 439

 Organisaation budjetti 
Naton jäsenmaiden rahoittama organisaation käyttöön tarkoitettu budjetti vuodelle 2023 koostuu siviilibudjetista (370,8 milj. €) ja sotilasbudjetista (1,96 mrd. €).

 Naton päätöksenteko ja komentorakenne 
pienois|Naton päämaja Brysselissä.
Pohjois-Atlantin neuvosto (, NAC) on Naton korkein päättävä toimielin. Se koostuu jäsenvaltioiden pysyvistä edustajista ja kokoontuu vähintään kerran viikossa. Neuvoston puheenjohtajana toimii Naton pääsihteeri, ja päätökset tehdään yksimielisesti. Naton neuvosto on ainoa järjestön elin, joka saa toimivaltuutensa Pohjois-Atlantin sopimuksesta. Sopimus antaa neuvostolle muun muassa valtuuden asettaa muita toimielimiä.

Naton neuvosto kokoontuu myös ulkoministerien ja puolustusministerien kokoonpanossa virallisesti kerran ja epävirallisesti 1–2 kertaa vuodessa. Lisäksi järjestetään jäsenmaiden valtionpäämiesten kokoonpanolla niin sanottu huippukokous, kun tarkoitus on käsitellä suuria Naton kehittämistä koskevia päätöksiä.

Naton parlamentaarinen yleiskokous () on parlamenttien välinen kokous, joka järjestetään kahdesti vuodessa, ja johon kuuluvat jäsenmaiden, liitännäisjäsenten ja tarkkailijoiden edustajat. Yleiskokouksella ei ole muodollista yhteyttä Naton kanssa, mutta yhteistyö sen kanssa on silti tiivistä. Liitännäisjäsenillä kuten Ruotsilla on oikeus käyttää puheenvuoroja kokouksessa, mutta heillä ei ole äänioikeutta.

Vuonna 1997 solmitulla Nato–Venäjä-peruskirjalla luotiin pysyvä yhteistyöneuvosto, jossa Nato-maat ja Venäjä kokoontuivat. Yhteistyöneuvoston seuraajaksi luotiin myöhemmin erityinen Nato–Venäjä-neuvosto, jonka perustaminen hyväksyttiin huippukokouksessa Roomassa 28. toukokuuta 2002. Neuvosto koostuu Naton jäsenmaista sekä Venäjästä. Se keskittyi erityisesti yhteistyön tiivistämiseen Naton ja Venäjän välillä, mutta myös muun muassa terrorisminvastaiseen toimintaan.

Sotilaskomitea (Military Committee (MC)) on sotilaallinen neuvoa-antava elin.

 Veto-oikeus 
Yksittäisellä jäsenvaltiolla on Naton neuvostossa paljon valtaa siinä mielessä, että päätöksenteon on tapahduttava yksimielisesti. Tarvittaessa jäsenmaa voi pidättäytyä päätöksenteosta, jolloin se ei estä päätöksenteon syntymistä. Päätöksentekoon osallistuneet tai pois jättäytyneet maat voivat myös olla osallistumatta itse päätöksen seurauksena tapahtuvaan toimintaan. Jäsenmaa ei kuitenkaan saa toimia Naton päätöksiä vastaan.
pienoiskuva|175px|Naton nykyinen pääsihteeri Mark Rutte.

 Pääsihteeri 
Naton operatiivista toimintaa johtaa Naton pääsihteeri. Ensimmäinen varsinainen pääsihteeri oli brittiläinen Hastings Ismay (1952–1957), jota seurasivat belgialainen Paul-Henri Spaak (1957–1961), hollantilainen Dirk Stikker (1961–1964), italialainen Manlio Brosio (1964–1971), hollantilainen Joseph Luns (1971–1984), brittiläinen Peter Carington (1984–1988) ja saksalainen Manfred Wörner (1988–1994). Kahdeksas pääsihteeri oli belgialainen Willy Claes (1994–1995), joka joutui eroamaan pääsihteerin tehtävistä Belgian armeijan Agusta-helikopterien hankintaan liittyvien lahjussyytösten johdosta. Vuonna 1998 hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi ehdonalaiseen vankeuteen ja viideksi vuodeksi kieltoon harjoittaa julkisia toimia. Hänen jälkeensä pääsihteerinä toimivat espanjalainen Javier Solana (1994–1999), brittiläinen George Robertson (1999–2003), hollantilainen Jaap de Hoop Scheffer (2003–2009), tanskalainen Anders Fogh Rasmussen (2009–2014) ja norjalainen Jens Stoltenberg (2014–2024).

Uudeksi pääsihteeriksi valittiin kesäkuussa 2024 hollantilainen Mark Rutte, joka aloitti tehtävässä 1. lokakuuta 2024.Erja Tuomaala, Mark Ruttesta virallisesti Naton pääsihteeri, Yle.fi, uutiset 26.6.2024, viitattu 26.6.2024

 Naton komentajat 
Naton komentajana tehtävänimikkeellä Supreme Allied Commander, Europe (SACEUR) on yhdysvaltalainen kenraali, joka on Ridgwaystä lähtien ollut samalla myös Yhdysvaltojen Euroopan joukkojen komentaja.

 Dwight D. Eisenhower: 2. huhtikuuta 1951 – 1952
 Matthew Ridgway: 1952–1953
 Alfred Gruenther: 1953–1956
 Lauris Norstad: 1956–1963
 Lyman Lemnitzer: 1963–1969
 Andrew Goodpaster: 1969–1974
 Alexander Haig: 1974–1979
 Bernard Rogers: 1979–1987
 John Galvin: 1987–1992
  John Shalikashvili: 1992–1993

 George Joulwan: 1993–1997
 Wesley Clark: 1997–2000
 Joseph Ralston: 2000–2003
 James L. Jones: 2003–2006
 Bantz J. Craddock: 2006–2009
 James G. Stavridis: 2009–2013
 Philip M. Breedlove: 2013–2016
 Curtis M. Scaparrotti: 2016–2019
 Tod D. Wolters: 2019–2022
 Christopher G. Cavoli: 2022–

 Naton huippukokoukset 

 VuosiValtio Kaupunki Isäntä 1957   Pariisi  presidentti René Coty 1974    Bryssel  pääministeri Leo Tindemans 1975    Bryssel  pääministeri Leo Tindemans 1977    Lontoo  pääministeri James Callaghan 1978    Washington DC  presidentti Jimmy Carter 1982    Bonn  liittokansleri Helmut Schmidt 1985    Bryssel  pääministeri Wilfried Martens 1988    Bryssel  pääministeri Wilfried Martens 1989    Bryssel  pääministeri Wilfried Martens 1989    Bryssel  pääministeri Wilfried Martens 1990    Lontoo  pääministeri Margaret Thatcher  1991     Rooma  pääministeri Giulio Andreotti 1994    Bryssel  pääministeri Jean-Luc Dehaene 1997   Pariisi  presidentti Jacques Chirac 1997    Madrid  pääministeri José María Aznar 1999    Washington DC  presidentti Bill Clinton 2001    Bryssel  pääsihteeri lordi George Robertson 2002    Rooma  pääministeri Silvio Berlusconi 2002    Praha  pääministeri Vladimír Špidla 2004   Istanbul  pääministeri Recep Tayyip Erdoğan 2005    Bryssel  pääministeri Guy Verhofstadt 2006    Riga  pääministeri Aigars Kalvītis 2008    Bukarest  presidentti Traian Băsescu 2009     StrasbourgKehl  presidentti Nicolas Sarkozyliittokansleri Angela Merkel 2010   Lissabon  pääministeri José Sócrates 2012    Chicago  presidentti Barack Obama 2014    Newport ja Cardiff  pääministeri David Cameron 2016   Varsova  presidentti Andrzej Duda 2017    Bryssel  pääministeri Charles Michel 2018    Bryssel  pääsihteeri Jens Stoltenberg 2019    Watford  pääministeri Boris Johnson 2021    Bryssel  pääsihteeri Jens Stoltenberg 2022  etäkokous  etäkokous  pääsihteeri Jens Stoltenberg 2022    Bryssel  pääsihteeri Jens Stoltenberg 2022    Madrid  pääministeri Pedro Sánchez 2023    Vilna  presidentti Gitanas Nausėda 2024    Washington DC  presidentti Joe Biden 2025    Haag  pääministeri Dick Schoof2026 Turkki -Presidentti Recep Tayyip Erdoğan2027 Albania -

 Historia 
pienoiskuva|Naton laajentuminen vuodesta 1949.
Britannia ja Ranska solmivat jo maaliskuussa 1947 Dunkerquen sopimuksen keskinäisestä yhteistyöstä. Britit ehdottivat sopimuksen laajentamista Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden kanssa. 17. maaliskuuta 1948 Brysselissä allekirjoitettiin Britannian, Belgian, Alankomaiden, Luxemburgin ja Ranskan välillä puolustussopimus (Brysselin sopimus), jota pidetään Naton edeltäjänä. Sitä toteuttamaan perustettiin syyskuussa 1948 Länsiliiton puolustusorganisaatio (Western Union Defence Organization).

Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministeri Ernest Bevin oli lähettänyt 11. maaliskuuta 1948 Yhdysvaltain ulkoministeri George Marshallille kirjelmän, jossa hän korosti anglosaksisten valtioiden sotilaallisten toimenpiteiden tärkeyttä Pohjois-Atlantin alueella ja Norjan merkitystä puskurina Neuvostoliittoa vastaan.   Yhdysvaltain presidentti Harry Trumanin ja Marshallin käymissä neuvotteluissa syntyi näkemys, että Brysselin puolustussopimus ei ollut läntisten suurvaltojen kannalta riittävä ja että uudet suunnitelmat oli kohdistettava Pohjois-Atlantin alueelle. Truman esitti asiaa koskevan vetoomuksen Yhdysvaltain kongressille samana päivänä, kun Brysselin sopimus allekirjoitettiin eli 17. maaliskuuta 1948.

Yhdysvallat ei ollut mukana Brysselin sopimuksessa ja, koska sen sotilaallista voimaa pidettiin tärkeänä Neuvostoliiton vastapainoksi, lähes välittömästi aloitettiin jatkoneuvottelut. Washingtonissa allekirjoitettiin 4. huhtikuuta 1949 Brysselin sopimuksen allekirjoittajamaiden lisäksi Yhdysvaltain, Kanadan, Portugalin, Italian, Ranskan, Norjan, Tanskan ja Islannin välille puolustussopimus, Pohjois-Atlantin sopimus. Vuotta 1949 pidetään Naton perustamisvuotena, vaikka liiton organisaatio syntyi suureksi osaksi vasta 1950-luvun puolella. Western Union päätti yhdistyä Natoon joulukuussa 1951.

Kreikka ja Turkki liittyivät helmikuussa 1952. Australia ja Uusi-Seelanti jäivät maantieteellisen asemansa vuoksi Naton ulkopuolelle, mutta Yhdysvallat solmi niiden kanssa ANZUS-sopimuksen.

Vuonna 1954 Neuvostoliitto ehdotti liittymistä Natoon rauhan säilyttämiseksi Euroopassa. Yhdysvallat ja Britannia kuitenkin hylkäsivät sen ehdotuksen epäillessään sen yrittävän rajoittaa joukkojen sijoittamista Eurooppaan. 

Länsi-Saksan liittymistä Natoon 9. toukokuuta 1955 on kuvattu käänteentekeväksi tapahtumaksi Euroopan historiassa. Sen vastineeksi Neuvostoliitto kokosi liittolaisistaan Varsovan liiton, jonka perussopimus allekirjoitettiin 14. toukokuuta. Näin syntyivät kylmän sodan vastakkaisasettelun kaksi osapuolta.

Naton luominen merkitsi asejärjestelmien standardoinnin tarvetta. Esimerkiksi 7,62×51 mm NATO -patruuna standardoitiin kivääripatruunaksi 1950-luvun aikana. Fabrique Nationalen FN FAL:ista tuli suosituin 7,62×51 Nato-kivääri Euroopassa. Myös lentosuunnitelmia standardoitiin siten, että kaikki Naton lentokoneet voisivat laskeutua mihin tahansa Naton tukikohtaan. Esimerkiksi suihkukoneiden polttoaine standardisoitiin (Jet Propellant 8 tai Nato-koodi F-34).

 Ranskan vetäytyminen komentoelimistä 

Naton yhtenäisyys rakoili sen alkumetreillä, kun Charles de Gaulle valittiin Ranskan presidentiksi 1958. De Gaulle arvosteli Yhdysvaltain hegemonista asemaa järjestössä ja Britannian ja Yhdysvaltain erikoissuhdetta. Presidentti Dwight D. Eisenhowerille ja pääministeri Harold Macmillanille 17. syyskuuta 1958 lähettämässään muistiossa hän vaati kolmijäsenisen direktoraatin perustamista, jossa Ranska olisi samassa asemassa kuin Yhdysvallat ja Britannia, sekä Naton toiminta-alueen laajentamista Ranskalle tärkeille alueille, muun muassa Algeriaan, jossa Ranska soti itsenäisyystaistelijoita vastaan ja halusi Naton apuvoimia.

Kun vastaus oli epätyydyttävä, De Gaulle halusi luoda Ranskaan itsenäisen puolustuksen. Ranska veti 11. maaliskuuta 1959 Välimeren laivastonsa Naton komennosta, ja kolme kuukautta myöhemmin De Gaulle määräsi ulkomaiset ydinaseet pois Ranskan maaperältä. Yhdysvallat veti tämän johdosta Ranskasta 200 lentokonetta ja luovutti takaisin kymmenen lentotukikohtaa, joita se oli operoinut Ranskassa vuodesta 1950. Tällä välin Ranska rakensi oman ydinaseensa ja räjäytti ensimmäisen ydinpomminsa Gerboise Bleuen 13. helmikuuta 1960.

Vaikka Ranska tuki Naton toimia Kuuban ohjuskriisin aikana vuonna 1962, De Gaulle jatkoi itsenäisen puolustuksen luomista ja veti Kanaalin ja Atlantin laivastot Naton komennosta. De Gaulle vaati 7. maaliskuuta 1966 Yhdysvaltojen presidentti Johnsonilta  neuvottelujen aloittamista Ranskassa olevien Nato-joukkojen ja sotilaallisten laitteiden asemasta. Ranska ja 14 muuta Nato-maata pääsivät 8. kesäkuuta 1966 sopimukseen Ranskan Länsi-Saksaan sijoitettujen joukkojen tulevasta asemasta käytävien neuvottelujen yksityiskohdista. Ranska siirsi 15. kesäkuuta 1966 15 ilmavoimien F-100 -konetta Länsi-Saksasta kotimaahan. Vuonna 1966 kaikki Ranskan joukot vedettiin Naton komennosta ja Naton joukkoja pyydettiin poistumaan Ranskan maaperältä..

Naton Euroopan-joukkojen päämaja, Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHARP), siirrettiin Ranskan Fontainebleausta Belgian Casteauhon, Monsin lähelle. Ranska pysyi kuitenkin Naton jäsenenä ja palasi yhteistyöhön vuonna 1993..

 Kylmä sota 
Pääajan kylmän sodan aikaa Nato piti yllä joukkoja, muttei osallistunut mihinkään sotilastoimiin. Vuonna 1962 Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy päätti siirtää osan Yhdysvaltain ydinaseista Naton komentoon. Tätä ei pidetty ydinsulkusopimuksen vastaisena, koska Yhdysvaltain joukot hallitsivat ydinaseita aina sotaan asti; sen aikana ydinsulkusopimus ei olisi voimassa.

Vuoden 1963 Nato-operaatio Big Lift esitteli kykyä nopeaan joukkojen vahvistamiseen Euroopassa, kun 14 500 miestä lennätettiin Yhdysvalloista Länsi-Saksaan. Yhdysvallat ja Englanti pääsivät 27. marraskuuta 1965 sopimukseen Naton vakituisen ydinasekomitean perustamisesta. Samalla Yhdysvallat ilmoitti lisäävänsä Naton käyttöön Euroopassa luovuttamiensa ydinräjähteiden määrää 5000 kappaleesta 6000:een. Vuonna 1966 Nato ilmoitti, että se pitää oikeuden käyttää ydinaseita ensimmäisenä, jos se olisi tarpeellista jäsenmaiden puolustamiseksi.

Vuoden 1974 Turkin Kyproksen miehityksen vuoksi Kreikka vetäytyi Naton sotilaallisista rakenteista, mutta se hyväksyttiin takaisin vuonna 1980 Turkin avustuksella..

30. toukokuuta 1978 Nato ilmoitti tavoitteekseen paitsi turvallisuuden ylläpitämisen, myös liennytyksen. Tämän ilmoituksen otaksuttiin tarkoittavan, että se pitäisi yllä tarpeeksi joukkoja vastaamaan Varsovan liiton hyökkäystä vastaan, muttei ryhtyisi kilpavarusteluun..

Kuitenkin Varsovan liiton ydinkapasiteetin kasvaessa, Naton ministerit hyväksyivät niin sanottujen euro-ohjusten, Yhdysvaltain risteily- ja Pershing II -taistelukentän ballististen ohjusten sijoituksen Eurooppaan. Kun Varsovan liitto sijoitti 1983–1984 uudenaikaisia keskimatkan SS-20-ohjuksia Eurooppaan, Nato vastasi sijoittamalla uusia Pershing II -ohjuksia, jotka saavuttaisivat Moskovan muutamissa minuuteissa. Päätös synnytti rauhanliikkeen mielenosoituksia ympäri Eurooppaa..

Demokratiaan siirtynyt Espanja liittyi Natoon 30. toukokuuta 1982. Vuonna 1986 Espanjassa järjestettiin Nato-jäsenyydestä kansanäänestys, jossa enemmistö (52,54 %) kannatti hallituksen esitystä Natossa pysymisestä.

Kylmän sodan aikana Nato ylläpiti ja koulutti CIA:n ja MI6:n tuella salaisia vastarinta-armeijoita Euroopassa Neuvostoliiton miehityksen varalta. Niiden olemassaolo pysyi salassa vuoteen 1990 asti, jolloin Italian pääministeri Giulio Andreotti tunnusti operaatio Gladion olemassaolon.

 Kylmän sodan jälkeen 
pienoiskuva|Naton rauhankumppanuusohjelman harjoituksia vuonna 1996. Rauhankumppanuus ulotti Nato-yhteistyön Itä-Eurooppaan.
Kylmän sodan päättyminen tarkoitti suurvaltapoliittisen jännitteen laantumista ja johti Naton tarkoituksen uudelleenarviointiin. Yhdysvallat kevensi sotilaallista läsnäoloaan Euroopassa, ja vastuu maanosan turvallisuudesta siirtyi entistä enemmän Ison-Britannian ja Saksan harteille. Kylmän sodan päättymisen ja Varsovan liiton hajoamisen jälkeen suuntauksena on ollut entisten Varsovan liiton maiden ja Neuvostoliitosta itsenäistyneiden maiden liittyminen Naton jäseneksi.Hentilä s. 1002.

Ensimmäinen Naton laajeneminen tapahtui Saksojen yhdistyessä 3. lokakuuta 1990, jolloin Saksan demokraattisesta tasavallasta tuli osa Saksan liittotasavaltaa ja sotilasliittoa, kuten sovittiin 2+4-sopimuksessa () Saksojen ja miehitysvaltojen välillä Moskovassa 12. syyskuuta 1990. Neuvostoliiton hyväksymisen saavuttamiseksi sovittiin, ettei ulkomaisia joukkoja tai ydinaseita sijoitettaisi Itä-Saksaan.

Vuoden 1991 lopulla Venäjä piti jäsenyyttä Natossa maan poliittisena tavoitteena pitkällä tähtäimellä. Naton rauhankumppanuusohjelma käynnistettiin vuonna 1993. Siihen osallistuivat lähes kaikki Euroopan maat, myös Venäjä.

Ranska palasi vuonna 1996 takaisin Naton sotilaalliseen yhteistyöhön 30 vuoden tauon jälkeen. Samalla se lakkautti kustannussyistä asevelvollisarmeijan ja siirtyi ammattiarmeijaan.

Naton laajeneminen jatkui, kun siihen liittyivät entiset Varsovan liiton maat Puola, Unkari ja Tšekki 12. maaliskuuta 1999, ja edelleen 29. maaliskuuta 2004, kun Slovenia sekä entisen Varsovan liiton maat Bulgaria, Romania ja Slovakia sekä entiset neuvostotasavallat Viro, Latvia ja Liettua liittyivät puolustusliiton jäseniksi.Hentilä s. 1003. 1. huhtikuuta 2009 Albania ja Kroatia liittyivät myös Naton jäseniksi.

Nato ei voi vuonna 1990 Venäjän kanssa tekemänsä sopimuksen mukaan sijoittaa Saksan itäpuolella oleviin jäsenmaihinsa pysyviä joukkoja kuten Baltiaan. Saksan itäpuolella olevien jäsenmaiden turvallisuus perustuu Naton nopeantoiminnan joukkoihin, vaikka niiden itäpuolella voi olla operaatiovalmiudessa 40 000-80 000 venäläistä sotilasta.

 Sotilasoperaatiot Balkanilla 
 Bosnian sodassa 1994–1995 
Ensimmäinen Naton sotilastoimi oli 28. helmikuuta 1994 neljän Bosnia-Hertsegovinan serbien lentokieltoa rikkoneen koneen ampuminen alas Bosnia ja Hertsegovinan yllä. Ensimmäinen laajempi sotilaallinen operaatio oli ilmavoimien operaatio Deliberate Force, jonka tavoitteena oli vähentää Bosnian serbiarmeijan kykyä uhata tai hyökätä turva-alueille ja YK:n joukkoja vastaan. Operaatio suoritettiin Bosnia ja Hertsegovinassa 30. elokuuta – 20. syyskuuta 1995.

Vuosina 1994–1997 Naton ja sen naapureiden välillä muodostettiin yhteistyöelimiä, kuten rauhankumppanuus, Välimeren dialogi ja euroatlanttinen yhteistyöneuvosto.

 Kosovon sodassa 1999 
Naton toinen merkittävä sotilaallinen operaatio Allied Force suoritettiin Kosovon sodassa 23. maaliskuuta – 10. kesäkuuta 1999. Tällöin Nato suoritti 11-viikkoisen ilmapommituskampanjan Jugoslaviaa vastaan. Operaatiosta käytettiin termiä ”humanitaarinen operaatio”, sillä tarkoituksena oli estää Slobodan Miloševićin etniset puhdistukset ja tuoda Kosovon pakolaisille apua maajoukkojen avulla. Koska sodanjulistusta ei ikinä tehty, Jugoslavia syytti Natoa julistamattomasta ja YK:n peruskirjan vastaisesta aggressiosta.

Edellisenä vuonna Kosovossa oli ollut albaanisissien ja Serbian sisäministeriön joukkojen välinen sota, jonka aikana väitettiin, että oli tapettu useampia etnisiä albaaneja. (Serbien siviilien menehtyneistä ei ole tarkkaa tietoa.) Vuoden 1999 puolella oli sattunut Račakin välikohtaus, jossa kuoli yli 40 albaania. Nato asettui sodan aikana tukemaan KLA:ta, huolimatta siitä, että ennen pommituksia KLA:ta kutsuttiin terroristijärjestöksi. Kampanjan jälkeen puhdistusten uhrien määräksi paljastui 2 100. Human Rights Watch laski operaation vaatineen 489–528 siviiliuhria. Unicefin arvion mukaan kuolleita oli ”yli 1200”. Lopputuloksena Jugoslavia suostui Naton asettamiin ehtoihin ja Serbian joukot vetäytyivät Kosovosta. Slobodan Milošević jäi edelleen valtaan. 7. toukokuuta kolme Naton risteilyohjusta tuhosi Belgradin Kiinan suurlähetystön. Sodan jälkeen perustettiin KFOR, Nato-vetoinen joukko YK:n valvonnassa, joka suoritti sotilastehtävää Kosovossa.

Yhdysvallat vastusti yritystä hakea operaatiolle YK:n turvallisuusneuvoston hyväksyntä, koska se Yhdysvaltain ulkoministeri Madeleine Albrightin mukaan heikentäisi Naton auktoriteettia, kun taas Ranskan ja muiden Nato-maiden mukaan liittouma tarvitsisi YK:n valtuutuksen. Jugoslaviassa Nato toimi ensimmäisen kerran suvereenia valtiota vastaan ilman YK:n hyväksyntää Venäjän asettuessa tukemaan Jugoslaviaa turvaneuvostossa. Huhtikuussa 1999 Washingtonissa torjuttiin Saksan ehdotus Naton luopumisesta ydinaseilla suoritettavan ensi-iskun mahdollisuudesta.

pienoiskuva|Yhdysvaltain laivaston USS Farragut -ohjushävittäjä tuhoamassa somalimerirosvojen venettä Adeninlahdella maaliskuussa 2010.

 Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen 
pienoiskuva|vasen|Syyskuun 11. päivän terroriteot saivat Naton vetoamaan peruskirjan viidenteen artiklaan ensimmäistä kertaa.
Naton peruskirjan viidenteen artiklaan vedottiin ensimmäisen kerran 12. syyskuuta 2001 Yhdysvaltoja vastaan tehtyjen terrori-iskujen jälkeen. Nato vahvisti 4. lokakuuta iskujen olleen hyökkäys Pohjois-Atlantin sopimuksen mukaan. Liittolaiset asettuivat yksiselitteisesti Yhdysvaltain tueksi ja vahvistivat viidennen artiklan käyttöönoton. Nato-maat sitoutuivat tukemaan Yhdysvaltoja muun muassa lupaamalla satamansa, lentokenttänsä ja ilmatilansa sen käyttöön. Myös Naton yhteisiä AWACS-ilmavalvontakoneita ja valmiusjoukkoihin kuuluvia sota-aluksia annettiin terrorismin vastaiseen toimintaan.

Artikla 5 ei kuitenkaan johtanut Naton yhteiseen operaatioon, vaan operaatio al-Qaida-verkoston tuhoamiseksi Afganistanissa käynnistettiin Yhdysvaltain johdolla. Naton rajallinen rooli operaatiossa herätti arvostelua apuaan tarjonneissa eurooppalaisissa liittolaisissa. Nato suoritti kahdeksan tehtävää, joista ensimmäiset kaksi: Operation Eagle Assist ja Operation Active Endeavour vastineeksi peruskirjan velvoitteille. Tästä solidaarisuudenosoituksesta huolimatta 10. helmikuuta 2003 Ranska ja Belgia käyttivät veto-oikeuttaan estämään Naton joukkojen lähetyksen Turkkiin ennen Irakin sotaa. Saksa ei käyttänyt veto-oikeuttaan mutta ilmaisi sille tukensa. Myöskään Turkki ei sallinut käyttää maaperäänsä hyökkäykseen Irakiin.

Syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen Nato-maiden yhteiseksi tavoitteeksi muodostui terrorismin maailmanlaajuinen torjuminen.Hentilä s. 1003.

 Afganistanissa 
16. huhtikuuta 2003 Nato otti ensimmäisen kerran vastaan tehtävän maantieteellisen vastuualueensa ulkopuolella ottaessaan vastuun Afganistanin ISAF-rauhanturvajoukoista. Päätös tehtiin Saksan ja Alankomaiden ehdotuksesta ja kaikki Nato-maat hyväksyivät sen yksimielisesti. Toimivalta alueella siirrettiin Natolle 11. elokuuta. 31. heinäkuuta 2006 Nato-johtoinen joukko otti haltuunsa sotilasoperaatio Etelä-Afganistanissa Yhdysvaltain johtamalta terrorismin vastaiselta koalitiolta.

Vuonna 2008 Yhdysvallat varoitti Naton olevan jakautumassa kahteen leiriin, elleivät eurooppalaiset ota enemmän vastuuta Afganistanin operaatiosta. Yhdysvaltain mukaan sotilasliitto ei saa jakautua niihin, jotka suostuvat taistelemaan ja niihin, jotka eivät suostu.

 Organisaatiomuutos 2003 
19. kesäkuuta 2003 toteutettiin suuria muutoksia Naton johtorakenteessa kun Headquarters of the Supreme Allied Commander, Atlantic lakkautettiin. Uusi sotilaallinen päämaja Allied Command Transformation (ACT) perustettiin Norfolkiin, Yhdysvaltain Virginiaan. Supreme Headquarters Allied Powers Europesta (SHAPE) tuli tässä yhteydessä Headquarters of Allied Command Operations (ACO).

 Vuodesta 2014 
Nato sijoitti Itä-Euroopan maihin pienet ”keihäänkärkijoukot” vuodesta 2014. Tämä oli vastaus Venäjän toimiin Ukrainassa. Kaikki Nato maat tuomitsivat jyrkästi Venäjän sen vallattua Krimin niemimaan Ukrainalta.

Vuodesta 2017 Yhdysvaltain presidentti Donald Trump vaati Nato-maita maksamaan suurempia osuuksia yhteiseen budjettiin. Vuonna 2019 Trump julisti leikkaavansa Nato-tukiaan huomattavasti.

Venäjän hyökättyä Ukrainaan Nato on lähettänyt yli 40 000 sotilasta Naton ja Venäjän väliselle raja-alueelle. Nato lähetti sotilaita muun muassa Bulgariaan, Romaniaan, Unkariin ja Slovakiaan.

 Naton rauhankumppanuus 

Naton rauhankumppanuusohjelma () on tarkoitettu luottamuksen luomiseksi ja yhteistyön kasvattamiseksi Naton ja siihen kuulumattomien maiden välillä.

Nato ei puolusta rauhankumppaneihin kohdistuvia hyökkäyksiä, sillä puolustusyhteistyön 5. artikla takaa puolustuksen vain Naton jäsenille. Asia nousi esiin, kun rauhankumppanimaana ollut Venäjä liitti itseensä toisen Naton rauhankumppanimaan Ukrainan eteläisen Krimin alueen. Liitos tehtiin kansanäänestyksen jälkeen jota ei kansainvälisesti hyväksytty.

Naton rauhankumppanuusjäsenmaita ovat:




















 https://time.com/5564207/russia-nato-relationship/ 

 Huomioita

Nato ja Valko-Venäjä toimivat yhteistyössä marraskuuhun 2021 saakka, jolloin käytännön yhteistyö siviili- ja sotilastasolla jäädytettiin. Valko-Venäjä oli mukana rauhankumppanuusohjelmassa vuodesta 1995 lähtien.
Venäjä oli aiemmin rauhankumppani, mutta Venäjän hyökkäyksestä Ukrainaan johtuen suhde on jäädytetty ja Venäjä on suurin uhka Naton jäsenmaiden turvallisuudelle.

 Itälaajentuminen 
Venäjän presidentti Vladimir Putin on väittänyt Yhdysvaltain ulkoministerin James Bakerin luvanneen 9. helmikuuta 1990 Neuvostoliitolle, ettei Nato laajentuisi enää enempää itään, ja että tämä lupaus olisi myöhemmin petetty. Historioitsija Mary Elise Sarotten mukaan Nato ei ole pettänyt Venäjää.

Länsi-Saksan liittokansleri Helmut Kohl sanoi vuonna 1990 Neuvostoliiton johtajalle Mihail Gorbatšoville, että Naton joukkoja ei sijoiteta itäiseen Saksaan. Baker kysyi Gorbatšovilta, voiko Nato sijoittaa joukkoja Itä-Saksaan sen yhdistyessä Länsi-Saksaan, mutta ei antanut lupauksia, ja Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush ei hyväksynyt rajoituksia, joten Gorbatšovin syyskuussa 1990 allekirjoittama sopimus käsitteli vain Saksaa. Se mahdollisti Naton laajenemisen Itä-Saksaan vastineena talousavusta Venäjälle.

Putin vakuutti vuonna 2002, että jokainen maa saa valita turvallisuusratkaisunsa. Baltian maiden Nato-liitos oli tuolloin ajankohtainen.

Tutkija Mark Kramerin mukaan Bakerin keskustelu koski vain Saksaa, ei tietenkään Varsovan liiton maita, koska Varsovan liitto ja Neuvostoliitto olivat vielä olemassa. Yhdysvaltain hallinto ei suostunut minkäänlaiseen toimivallan rajaamiseen Itä-Saksassakaan, eikä sitä siksi kirjattu edes sopimusluonnoksiin. Saksa vain lupasi Neuvostoliitolle, että se lähettää sinne vain saksalaisia Nato-sotilaita.

 Suomen liittyminen Natoon 

Suomi liittyi Natoon vuonna 2023. Sitä ennen maan suhteesta Natoon oli käyty julkista keskustelua jo 1990-luvulta alkaen. Suomi oli myös yhteensovittanut kalustoaan Naton kanssa ja kuului Naton rauhankumppaneihin.

Suomen ja Naton isäntämaasopimus toteuttiin solmimalla yhteisymmärryspöytäkirja, joka määritti sen, miten Naton ja sen jäsenvaltioiden joukot voivat perustaa tukikohtia ja tuoda joukkoja Suomen alueelle sekä rauhan että kriisin aikana. Yhteisymmärryspöytäkirja velvoitti Suomea tarjoamaan tukea, tietoja ja suojelusta näille joukoille. Yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoitti vuonna 2014 Suomen puolesta Jarmo Lindberg.

28. helmikuuta 2022 Taloustutkimus julkaisi Ylen kyselyn tulokset, jonka mukaan 53 prosenttia suomalaisista kannatti Suomen liittymistä sotilasliitto Naton jäseneksi. 28 prosenttia suomalaisista vastustaa ja 19 prosenttia on kannastaan epävarmoja. Taloustutkimus toteutti kyselyn samaan aikaan, kun Venäjä aloitti laajamittaisen hyökkäyksen Ukrainaan. Kyselyn tietojen kerääminen aloitettiin keskiviikkona 23. helmikuuta 2022, eli päivää ennen Venäjän hyökkäystä. Kyseessä oli historiallinen muutos suomalaisten suhtautumisessa Nato-jäsenyyteen. Jäsenyyden kannattajien määrä oli noussut 34 prosenttiyksikköä vuodesta 2017, jolloin Yle kysyi asiaa edellisen kerran. Silloin jäsenyyden kannalla oli vain 19 prosenttia suomalaisista.

Ylen toukokuun 2022 alussa Taloustutkimuksella teettämän kyselyn mukaan 76 prosenttia suomalaisista kannatti Nato-jäsenyyttä, ja 12 prosenttia vastusti sitä. Eduskunnan puolustusvaliokunta puolsi Nato-jäsenyyden hakemista 10. toukokuuta 2022 julkaistussa lausunnossaan.

12. toukokuuta 2022 presidentti Sauli Niinistö ja pääministeri Sanna Marin julkistivat yhteisen lausunnon, jossa kannattivat Suomen Nato-jäsenyyttä. 15. toukokuuta valtioneuvosto hyväksyi selonteon, jossa se esitti, että tasavallan presidentti päättäisi Suomen hakevan jäsenyyttä eduskuntaa kuultuaan. Ulkoasiainvaliokunta antoi hakemusta puoltavan mietinnön, jonka eduskunnan täysistunto hyväksyi 17. toukokuuta äänin 188–8. Samana päivänä Niinistö teki valtioneuvoston esityksestä päätöksen hakea jäsenyyttä ja ulkoministeri Pekka Haavisto allekirjoitti hakemuksen. Suomen Nato-lähettiläs Klaus Korhonen luovutti hakemuksen 18. toukokuuta henkilökohtaisesti Naton pääsihteeri Jens Stoltenbergille sotilasliiton päämajassa Brysselissä.

Suomi liittyi Natoon 4. huhtikuuta 2023 viimeisen jäsenmaan Turkin hyväksyttyä jäsenyyden.

 Katso myös 
 Atlantismi
 Naton sotilasoperaatiot
 Luettelo Naton sotaharjoituksista

 Lähteet 

 Viitteet 

 Kirjallisuutta 



 Salomaa, Markku: Puhutaan Natosta. Docendo, 2015. 

 Nato 70 vuotta – arvioita puolustusliiton roolista ja Suomen kumppanuudesta. Karoliina Honkanen, Suomen Atlantti-Seura 2019
 Pohjois-Atlantin Sopimus (epävirallinen suomennos). Suomen Atlantti-Seuran Uusi Nato? – 20 kysymystä ja vastausta raportin sivuilla 43-44.

 Aiheesta muualla 

 Naton virallinen sivusto  
 Suomen erityisedustusto Natossa
 Suomen Atlantti-Seura
 Suomen Atlantti-Seura: Mikä Nato on?


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit