Hollandi keele ajalugu

Hollandi keel on germaani keel, mida kõneldakse peamiselt Hollandis, Flandrias ja Surinames. See on lähedases suguluses teiste läänegermaani keeltega – inglise keele, friisi keelte, saksa keele, alamsaksa keele, letseburgi keele, jidiši ja tütarkeel afrikaani keelega.

Hollandi keele varajane eellane oli vanaalamfrangi keel, mis kujutas endast istveoni murrete kogumit ja kujunes pärast aastat 500 algläänegermaani keeles toimunud murdelise diferentseerumise tagajärjel. Selle diferentseerumise põhjustasid muu hulgas kaks protsessi: ingveoni häälikumuutused Põhjamere ümbruses ning ülemsaksa häälikunihe Lõuna-Saksamaal, Šveitsis ja Austrias, mis levisid vastassuundades ja nõrgemal kujul üle Lääne-Euroopa. Alates umbes aastast 800 nimetatakse vanaalamfrangi keelt koos ingveoni rannikualade murdega ka vanahollandi keeleks, millest alates umbes 1150. aastast said keskhollandi keele murded.

Alates 1550. aastast kujunes nendest murretest ühtlustamise ja standardimise püüdluste mõjul uushollandi keel. See keel oli alguses tugevalt flaami murrete ja Brabandi murde tugeva mõju all, hiljem aga Hollandi murde mõju all. Oma osa etendasid ka Limburgi murre ja vähemal määral kirdemurded ehk alamsaksa keel. Aja jooksul hakkasid kõnekeel ja kirjakeel teineteisest lahknema. 17. sajandiks oli see lahknevus nii suur, et kujunes kirjakeel, mis mõjub tänapäeval jäiga ja kunstlikuna, eeskätt prantsuse sõnavara ja ladina grammatika tugeva mõju tõttu. 19. sajandi lõpus hakkasid kõne- ja kirjakeel jälle teineteisele lähenema ning kujunes välja tänapäeva hollandi keel.

Arengurida

Tänapäeva hollandi keele arengut võib kujutada järgmise arengureana:
aindoeuroopa keel – alggermaani keel – frangi murded – vanaalamfrangi keel (vanahollandi keel) – keskhollandi keel – hollandi keel. Läänegermaani keelt ei ole kunagi olnud, vaid läänegermaani keelte mõiste taga on hiljem kujunenud keelesugulus. Thomas Young kasutas 1813. aastal esimesena terminit "indoeuroopa"Oswald Szemerényi, David Jones, Irene Jones. Introduction to Indo-European Linguistics, Oxford University Press 1999, ISBN 978-0-19-823870-6, mis on kujunenud standardterminiks. Ainult Saksamaal kasutatakse mõnevõrra sagedamini terminit "indogermaani", mis lähtub arusaamast, et germaani keeled moodustavad indoeuroopa keelkonna kõige läänepoolsema ja india keeled kõige idapoolsema haru.

Algindoeuroopa keelest alggermaani keeleni
Hollandi keel on indoeuroopa keel, nagu enamik teisi Euroopa keeligi. Ka indoiraani keeled, mida kõnelevad sajad miljonid inimesed väljaspool Euroopat, näiteks pärsia keel, sanskriti keel, bengali keel ja hindi keel, kuuluvad indoeuroopa keelkonda.

Indoeuroopa keelte algkoduks peetakse kas Anatooliat või kurgaanide hüpoteesi järgi Musta mere ümbruse alasid. Seal kõneldi juba 4. aastatuhandel eKr mingit indoeuroopa keelt.

3. või 2. aastatuhandel eKr jõudsid indoeuroopa keele kõnelejad Põhja-Euroopasse. Seal kujunes indoeuroopa keelest alggermaani keel. Selle põhjustasid häälikumuutused kaudu, millele Jacob Grimm pani nimeks esimene germaani häälikunihe. Häälik p pehmenes f-iks (pater → father; piscis → fish). Helilised häälikud b ja d muutusid oma helituteks vasteteks p ja t (labium → lip; duo → two). Samuti muutus sõnade rõhk.

Arvatakse, et alggermaani keele esimesed kõnelejad elasid pronksiajak tänapäeva Taani alal. Alggermaani keele kohta puuduvad otsesed kirjalikud allikad. Seda keelt on võimalik rekonstrueerida ainult hilisemate germaani keelte põhjal või võrreldes germaani keeli teiste indoeuroopa keeltega.

Rauaajal, alates umbes 800. aastast eKr, hakkasid need germaani hõimud levima laiemale alale. Tõenäoliselt elasid juba 200 eKr tänapäeva Hollandi aladel germaanlased. Kõige suurema levikuni jõuti 1. sajandil pKr. Selle ekspansiooni käigus ja pärast seda hakkas germaani keel lahknema aina rohkem üksteisest erinevateks murreteks. 
Tänapäeva germaani keelte hulka kuuluvad hollandi keel (ja afrikaani keel), samuti inglise keel, saksa keel, friisi keel ja skandinaavia keeled. Hollandi keel arvatakse traditsiooniliselt läänegermaani keelte hulka. See on germaani keelte alarühm, kuhu kuuluvad ka inglise, saksa ja friisi keel. Selle kõrval eristatakse traditsiooniliselt põhjagermaani haru, mille keeli kõneldakse Skandinaavias. Kuid lääne- ja põhjagermaani keelte eristamine on vaieldav ja tänapäeva keeleteaduses neid mõisteid enam nii sageli ei kasutata kui varem.

Germaani murretest hollandi keeleni
pisi|Vanahollandi keele (Oudnederlands) keeleala filoloog Peter-Alexander Kerkhofi järgi (2020). See on lähendus; tegelikult ei olnud germaani murderühmade vahel selgeid piire
Läänegermaani murrete vanem ajalugu on väga ebakindel, sest kirjalikke allikaid on äärmiselt vähe. Pole isegi selge, kas need murded olid omavahel lähedasemas suguluses kui teiste germaani murderühmadega.E. König, J. van der Auwera (toim). The Germanic Languages, Routledge, 1994, lk 9.

Rooma ajaloolane Tacitus kirjutab 1. sajandil, et Germaania hõimud jagasid end juba ammustest aegadest kolmeks rühmaks:
ingveonid rannikualadel, herminonid, kes elasid "keskaladel", ja kaugemal istveonid.Publius Cornelius Tacitus. De origine et situ Germanorum, (2): Celebrant carminibus antiquis, quod unum apud illos memoriae et annalium genus est, Tuistonem deum terra editum. Ei filium Mannum, originem gentis conditoremque, Manno tris filios adsignant, e quorum nominibus proximi Oceano Ingaevones, medii Herminones, ceteri Istaevones vocentur. "Nad ülistavad muistsetes lauludes, mis on nendel ainus mälu ja ajalookirjutuse viis, jumal Tuistonit, kelle olevat sünnitanud maa. Temale omistavad nad poja Mannuse, hõimu algataja ja rajaja, ja Mannusele kolm poega, kelle nimede järgi kutsutakse ookeani lähedal elavaid hõime ingveonideks, keskel elavaid herminonideks ja ülejäänuid istveonideks." Selle põhjal on oletatud, et ka läänegermaani murded jagunesid kolmeks rühmaks:
Põhjamere germaani keeled (ingveoni keeled<ref>See sõnakuju pärineb Plinius Vanemalt, kes mainib neid hõime oma teose "Historia naturalis" IV raamatus nimede Inguaeones ja 'Istuaeones nime all.</ref>), Reini-Weseri germaani murded (istveoni murded) ja Elbe germaani murded.

See jaotus ei lange siiski üheselt kokku tänapäeva rahvuskeelte jaotusega. Inglise keel on küll oma läänegermaani päritolu poolest kujunenud ingveoni rühmast, kuid hollandi keel on segapäritoluga, ühendades ingveoni ja istveoni jooni,W. Harbert. The Germanic Languages, Cambridge University Press 2007, lk 17. ja (ülem)saksa keel jälle on istveoni ja herminoni segapäritolu. Muistse ingveoni rühma olemasolule viitavad friisi, saksi ja vanainglise keele teatud ühised tunnused, kuigi anglid ja saksid asusid Suurbritanniasse juba 5. sajandil. Ingveoni häälikumuutuste mõju hollandi keelele tõi kaasa teatava läheduse inglise keelega: mõned isikulised asesõnad algavad neis keeltes h-häälikuga (inglise him, he, her; hollandi hij, hem, haar, hun, hen), samas kui saksa kirjakeeles, mis põhineb peamiselt lõunamurretel, see nii ei ole (er, ihn, ihr, ihnen).Schönfeld 1970: XXIV.

Selle jämedama jaotuse sees oli hulk hõime, kelle nimesid kasutatakse osalt tänini säilinud murderühmade tähistamiseks.Schönfeld 1970: XXV. Rahvuskeeled ei põhine siiski otseselt hõimujaotusel. Tänapäeva Madalmaade aladel elasid varakeskajal rühmad, keda traditsiooniliselt jaotatakse kolmeks hõimuks: friisid, saksid ja frangid.E. König, J. van der Auwera (toim), The Germanic Languages, Routledge 1994, lk 14. Needsamad kolm hõimu asustasid ka suur osa tänapäeva Saksamaa alast; neist lõuna pool elasid muu hulgas sueebid ja bajuvaarid.E. König, J. van der Auwera (toim), The Germanic Languages, Routledge 1994, lk 10. Ent peamise germaani hõimuna pärast Hollandi Rooma aega Reini, Maasi ja Schelde jõe deltas andsid frangid hollandi kirjakeele eellaskeelesse palju suurema panuse kui friisid ja saksid, kes elasid vastavalt rannikualadel ja Ijsselist ida pool. Sellepärast on ka tänapäeva hollandi ja saksa keele vahel (ka saksa keel põhineb suurelt jaolt frangi murretel) lähedane sugulus, eriti sõnajärje osas.

Lisaks sellele vanale hõimujaotusele saab mandri läänegermaani murded kolmeks jagada ka ühe veidi hilisema nähtuse põhjal: see on teine germaani häälikunihe.E. König, J. van der Auwera (toim). The Germanic Languages, Routledge,  1994, lk 73. Umbes aastal 400 hakkas lõuna poolt, Alpidest levima kaashäälikute muutus, mis levis aeglaselt ja erineval määral põhja poole. 9. sajandiks selle levik siiski peatus. Lõunamurded, mida see muutus täielikult mõjutas, koondatakse ülemsaksa murrete mõiste alla; põhjamurdeid, mida see ei puudutanud, nimetatakse alamsaksa murreteks. Nende vahele jääb osaliselt muutunud murrete vöönd, mida nimetatakse kesksaksa murreteks.E. König, J. van der Auwera (toim). The Germanic Languages, Routledge 1994, lk 11. Sõnaosa "saksa" ei ole siin tänapäeva Saksamaa rahvuskeele tähenduses. Frangi murretel ja saksi murretel on põhjapoolsed variandid, mida häälikunihe ei mõjutanud ja mida seetõttu nimetatakse alamfrangi ja alamsaksi murreteks. Ka Madalmaade alamfrangi ja alamsaksi murded kuuluvad sellesse üldisesse rühma, mida nimetatakse alamsaksa murreteks laiemas mõttes.Schönfeld 1970: XXV.

See põhjustas ühe olulise sarnasuse inglise ja hollandi keele vahel võrreldes ülemsaksa keelega. Tuntud näide on p inglise sõnas apple 'õun' ja hollandi sõnas appel; ülemsaksa keeles vastab sellele Apfel. 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses esitati alamsaksa ja ülemsaksa murrete eristust sageli tänapäeva hollandi ja saksa rahvuskeele eristuse alusena. Mõned autorid väitsid ka, et Madalmaade kirjakeel ja Põhja-Saksamaa hansalinnade kirjakeel (hansakeel) moodustasid sisuliselt ühtse keelelise terviku. See arvatav ühtsus motiveeris ka rahvuskonservatiivset kultuuripoliitilise liikumist Alamsaksa liikumine (Niederdeutsche Bewegung).D. T. Broersma. Het wonderland achter de horizon — Groninger regionaal besef in nationaal verband 1903-1963, väitekiri, Rijksuniversiteit Groningen 2005. Seda modernismivastast liikumist, millega seostatakse muu hulgas Julius Langbehni, ei tohi segi ajada liikumisega, mis taotleb alamsaksa keele ja kultuuri taaselustamist.

Pärast Teist maailmasõda on see arusaam aga tõsiselt diskrediteerunud. Tänapäeva arusaama järgi seob alamfrangi ja alamsaksi murdeid ainult see negatiivne asjaolu, et nad ei ole läbi teinud teist germaani häälikunihet. Alamsaksa keeleks nimetatakse tänapäeval valdavalt Saksamaa põhjamurdeid, eeskätt alamsaksi variante.

Teine lähenemine otsib rahvuskeelte päritolu mitmesugustest sotsiaal-majanduslikest ja kultuurilistest teguritest. Läänegermaani murrete alal kujunes keskajal välja mitu standardkeelt, sest linnade ja riikide arengu tõttu oli kasulik kasutada kaubanduses ja halduses laiemal alal ühist keelt.E. König, J. van der Auwera (toim). The Germanic Languages, Routledge 1994, lk 11. See nähtus avaldus kõige tugevamalt tihedalt asustatud ja jõukates piirkondades. Lääne-Madalmaade arvukad ja rikkad linnad, algul Flandrias, seejärel Brabandis ja lõpuks Hollandi piirkonnas, kujundasid hiliskeskajal ja varauusajal välja ühise keelestandardi, mida tänapäeval tuntakse hollandi keele nime all. See standardkeel pidi muidugi tuginema juba olemasolevatele murretele; antud juhul, arvestades frankide ülekaalu tuumikpiirkondades, peamiselt alamfrangi murretele, kuigi teatud ingveoni mõjuga lääneflaami murretest ja Hollandi murdest, mida kõneldi rannikualadel, kuhu varem oli asunud sakside ja friiside rühmi. Sellise päritolu tõttu võib vanaalamfrangi läänemurdeid pidada hollandi keele varakeskaegseks eellaseks, mida selles kontekstis nimetatakse vanahollandi keeleks.E. König, J. van der Auwera. The Germanic Languages, Routledge 1994, lk 14. Sellise vana hargnemise rõhutamine võib aga varjutada seda, et germaani rahvuskeeltele on sama iseloomulik, et need on kujunenud paljude üksteist mõjutanud murderühmade põhjal. See kehtib saksa keele puhul rohkemgi kui hollandi keele puhul.W. Harbert. The Germanic Languages, Cambridge University Press 2007, lk 8. 

Kolm kõige vanemat hollandikeelset sõna
Nicoline van der Sijs toob raamatus "Chronologisch woordenboek" ära kolm kõige vanemat teadaolevat hollandi keele sõna,N. van der Sijs. Chronologisch woordenboek: De ouderdom en herkomst van onze woorden en betekenissen, teine trükk, Veen: Amsterdam / Antwerpen 2002, ISBN 9020420453. Täistekst. mis on teada Rooma allikatest.

Aasta pKrSõnaTähendus107  wad 'koolmekoht', läbipääsetav veekoht, kohanimes Vadam, mida mainib Tacitus, praegu Wadenoijen (Gelderland) 222–235  twee  'kaks', arvsõna, mis esines kohanimes Tuihanti, praegu Twente u 300  trecht  'koolmekoht', kohanimes Traiectum, praegu Utrecht

Kõige vanem hollandi keel

Frangi murded arenesid alates varakeskajast tänapäeva hollandi keelealal vanahollandi keeleks.
Vanahollandi keel, s.o alamfrangi murded, mida kõneldi umbes 12. sajandi keskpaigani, oli keskhollandi keele eellane.
Vanahollandi keeles oli veel palju ühiseid sõnu ja täishäälikuid vanainglise ja vanasaksi keelega. Nii et selgeid keelepiire veel ei olnud.

Viited

Kirjandus
M. Schönfeld. Historische grammatica van het Nederlands'', 8. trükk, N.V. W.T. Thieme & Cie, Zutphen 1970.

Kategooria:Hollandi keel