Grodno unioon (1566)

Grodno unioon on 1566. aastal Poola-Leedu kuninga Zygmunt II Augusti, Liivimaa seisuste ja Poola-Leedu aristokraatia vaheline leping, millega liideti Väina jõest põhja jääv Liivimaa ametlikult Leedu suurvürstiriigiga.

Leping järgnes Leedu varasematele katsetele Vana-Liivimaad endaga liita, mis oli kohati saavutatud juba 1561. aasta Vilniuse leppega. See sõlmiti Hrodnas, kus Leedu seim Liivi sõja oludes kogunes. Unioon toimis 1569. aastani, mil Lublini uniooniga muudeti Liivimaa Poola-Leedu ühiselt hallatavaks hertsogkonnaks.

 Eellugu 

Pärast Preisimaa sekulariseerimist oli 16. sajandi keskpaigaks Saksa ordu alla jäänud vaid Liivimaa ordu, mis koos teiste Liivimaa konföderatsiooni liikmetega oli kahe suurvõimu – Poola-Leedu ja Moskva – vahelise surve all. Mõlemad riigid soovisid kogu Vana-Liivimaa okupeerida ja ordu relvajõud ei suutnud kumbagi neist tagasi hoida. Moskva tsaar Ivan Julm oli oma keskseks eesmärgiks seadnud Läänemerele ligipääsu laiendamise, samas kui Poola kuningas Zygmunt II August oli võtnud sihiks piirkonna oma alluvusse saada.

Poola-Leedu jõudemonstratsiooni järel riigipiiril oli ordu valmis sõlmima Posvoli lepingu, mis oli kaitselepe Moskva vastu, kuid määrtas ordu Leedu suurvürstiriigile alluvaks. 1558. aastal tungis Moskva Liivimaa konföderatsioonile kallale, mistõttu algas Liivi sõda. Moskva vallutas sõja esimeses faasis Vana-Liivimaalt Tartu ja Leedult Polotski.

1559. aastal Vilniuse lepinguga sekkus sõtta Poola kroon ja võttis endale vastuse Vana-Liivimaa kaitse eest. Sellega jäi küll ebaselgeks, millise riigi koosseisu Vana-Liivimaa täpselt kuulus, sest Poola kuningas oli vastutav mitme riigi eest. Leedu suurvürstiriik oli esimestel aastatel aktiivsem pool Liivimaal ja lootis kogu piirkonna oma koosseisu integreerida. Liivi aadlikkond ja Poola kuningas seisid sellele vastu (liivimaalased soovisid Poolale alludes Leedust võimsamat Poolat sõtta saada, Zygmunt II soovis võimu piirkonna üle). 1561. aastal sõlmitud leppega allutasid liivimaalased end Poola kuningale, kes pidi dokumendi ratifitseerima Poola seimis. Kuna seim seda ei teinud, läks piirkond Leedu koosseisu, kuid laias plaanis säilis Vana-Liivimaal segadus, kus Väina-taguse Liivimaa alad olid korraga eraldiseisvad kui ka osa Poola-Leedust.

 Lepingu sõlmimine 

1566. aastal toimusid arutelud Poola-Leedu kuninga esindaja Jan Chodkiewiczi ja Väina jõest põhja poole jääva Liivimaa vaimulike ja ilmalike (aadel ja linnakodanikud) seisuste vahel üldisel maapäeval, läbirääkimiste sisuks oli Liivimaa liitmine Leedu suurvürstiriigi külge.

Tavaliselt kogunes Leedu seim Vilniuses, kuid Liivi sõja tõttu kogunes see sõja ajal Hrodnas. 1566. aasta seimi kohtumisel Hrodnas arutati Vana-Liivimaa edasist laialijagamist (1561. aastal oli Vana-Liivimaast eraldatud juba Kuramaa hertsogiriik). Leedu pool käis välja mõtte luua Väina-tagune hertogkond, mis liidetaks Leedu suurhertsogkonnaga. Poola pool soovis liita Vana-Liivimaa Poola-Leedu liiduga tervikuna, mitte ainult Leeduga. Leedulased olid teravalt vastu poolakate pakutud liitumisvormile ja lõpuks otsustati liita piirkond Leeduga, kuigi piirkonna nimeks sai siiski Liivimaa. Samuti otsustati seimi kogunemisel Riia peapiiskopkonna ilmalikustamine.

Kuningas lubas liivimaalastele, et ta kinnitab nende privileegid (kuigi see jäi tegelikkuses tegemata). Läbirääkimiste tulemusel sõlmiti Grodno unioon, mis tagas kohalikule aadlile laialdased õigused.

 Lepingu sisu 

Läbirääkimistel sõlmitud lepingu järgi kinnitati varasemad kohalike aadlike privileegid ja pandi konkreetsemalt paika Liivimaa valitsemise ja õiguskorralduse põhimõtted.

 Lepinguga jaotati Väina-tagune Liivimaa neljaks piirkonnaks (keskusteks olid Riia, Turaida, Cēsis ja Daugavpils), millest igaühe eesotsas oli kohaliku aadli seast valitud maanõunik ehk senaator, kes võttis ühtlasi osa Leedu seimis senati tööst. Viimane ei tohtinud langetada Liivimaad puudutavat otsuseid Liivimaa senaatorite kohalolekuta.
 Ka õiguse mõistmine jäi kohaliku aadli pädevusse, igas piirkonnas pidid tegevust alustama aadlikest koosnevad maakohtud ning apellatsiooniinstantsi pidid moodustama senaatorid koos administraatori ehk riigivõimu kõrgeima esindajaga. Viimane pidi valdama saksa keelt ning saama Liivimaa seisuste heakskiidu, et ametisse astuda.

Vähe on teada, mil määral korraldus jõustuda jõudis. Vähemalt maanõunike olemasolu on leidnud allikalist kinnitust.

 Tagajärjed 
pisi|Vana-Liivimaa Grodno uniooni järel

Grodno uniooniga liideti Liivimaa jõuga Leedu suurvürstiriigi külge ja piirkonnalt võeti ära autonoomia (erandiks oli Riia linn, mis ei allunud sõja lõpuni Poola-Leedu võimule). Piirkonna aadlikele lubatud Liivimaa privileegid, mis olid sätestatud Pacta Subjectioniga ja Sigismund Augusti privileegiga, jäid aga tegelikkuses teostamata. Zygmunt II üritas küll kuni oma surmani 1572. aastal lubatud privileege ka praktikas rakendada, näiteks läänistades Väina-tagusel Liivimaal alasid peamiselt kohalikku päritolu baltisakslastele, aga tema surma järel polnud liivimaalaste privileegid enam kellegi jaoks olulised. See-eest said liivimaalased Grodno ja Lublini unioonidega kõik Leedu aadelkonna privileegid.

Vana-Liivimaa ei jäänud pikalt Leedu koosseisu. 1569. aastal sõlmitud Lublini uniooniga ühendati Poola ja Leedu reaalunioonis ning Vana-Liivimaa läks Leedu ja Poola ühise valitsuse alla. Liivi sõja jätkudes olukord muutus taas, sest Venemaa tsaar Ivan Julm okupeeris Liivimaa. Kui järgmine Poola kuningas Stefan Batory Venemaalt Liivimaa tagasi võitis, käsitles ta maad sõjasaagina ja korraldas selle oma plaanide järgi.

 Vaata ka 
Vilno leping (1561)
Jam-Zapolski vaherahu
Liivimaa hertsogkond

 Viited 

Kategooria:Liivi sõda
Kategooria:Rahvusvahelised lepingud