Feministlik kirjandus

Feministlik kirjandus on nii ilu- kui ka teabekirjandus, mille eesmärk on toetada naistele meestega võrdsete poliitiliste, majanduslike ja sotsiaalsete õiguste taotlemist. Seda on mõjutanud feminismi lained, aga ka muud ühiskondlikud olud. Feministlik kirjandus hõlmab erinevaid žanreid ja lähenemisnurki. See toob esiplaanile naiste kogemused ning juhib muu hulgas tähelepanu soorollidele ja -stereotüüpidele.
Olemus
Feministliku kirjanduse tuum seisneb naiste vaatepunktide ja kogemuste edasiandmises, kirjutatuna naiste endi, mitte meeste poolt.

Vastupidi meesautoritele keskenduvad naiskirjanikud kogukonna olulisusele. See ilmneb eriti ulmekirjanduses, kus maailma kujutatakse tavaliselt ka mittehierarhilisena. Tegelased teevad eesmärkide saavutamiseks koostööd ja kangelasi võib olla rohkem kui üks. Niisugune teos on näiteks Starhawki "The Fifth Sacred Thing" (1994). Raamatus suudab rühm mehi ja naisi ühiselt tegutsedes vaenlase armee enda poolele võita, tutvustades vägivallatut eluviisi. Lisaks kommuunile rõhutab feministlik kirjandus looduse tähtsust, mida meeste kirjutatud teostes tavaliselt ei kohta.

Samuti pööravad feministlikud autorid tähelepanu individualismile, sealhulgas tegelaste arengule ja isiklikele probleemidele, mis on loo seisukohalt olulised. Ühe näitena saab välja tuua Louisa May Alcotti "Väikesed naised" (1868–1869), milles keskendutakse põhjalikult nelja õe väga erinevatele iseloomudele.

Feministlikus kirjanduses väärtustatakse ka biograafiaid, autobiograafiaid ning autobiograafiliste sugemetega ilukirjandust, kuna need aitavad mõista naiste kogemusi. Samuti on kasvamas huvi naiste päevikute ja kirjade vastu.

Ajalugu
Protofeminism
Protofeminismi termin tähistab naisliikumise praktikaid ajal, mil feminismi mõistet veel ei tuntud.

Protofeministlikuks kirjanikuks saab pidada Christine de Pizanit. Ta oli ka üks esimesi naisi Euroopas, kes hakkas kirjutamisega raha teenima. Oma 1405. aastal avaldatud teoses "The Book of the City of Ladies" käsitleb Pizan muu hulgas topeltstandardeid, naistele ajalooliselt osaks saanud põlgust ja seda, miks naistel puudub ligipääs haridusele.

Veel üks olulisi protofeministe on Mary Wollstonecraft. Ta avaldab 1792. aastal ilmunud kirjutises "Naiste õiguste õigustus" poolehoidu naiste harimisele, samuti kritiseerib seksistlikke vaateid.

Esimene laine 
Feminismi esimene laine tõusis esile 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul, olles seotud sufražettide liikumise ning naiste valimisõiguste eest võitlemisega.

Sellel perioodil ilmus mitmeid feministlikke kirjutisi. Neist üks olulisemaid on Henrik Ibseni 1879. aasta näidend "Nukumaja", mis räägib koduperenaise Nora vastuhakust sotsiaalsetele normidele. Ibsen kritiseerib seeläbi tolleaegse naise positsiooni nii abielus kui ka ühiskonnas.

Charlotte Perkins Gilmani 1892. aasta "Kollane tapeet" juhib tähelepanu naiste vaimsetele probleemidele 19. sajandil. Peategelase arukaotus on tingitud sotsiaalsest isoleeritusest ning arstide paternalistlikust hoiakust.

Veel üks tähtis teos on Simone de Beauvoiri 1949. aasta "Teine sugupool", mis sillutas teed feminismi teise laine tekkele. Beauvoir käsitleb raamatus muu hulgas selliseid teemasid nagu menstruatsioon, seks, emadus ja prostitutsioon. Ta kritiseerib ka religiooni suhtumist naistesse. Beauvoir väidab, et mees peab end subjektiks ning naist objektiks: mees on oluline ning täielik, naine seevastu ebavajalik ja puudulik.
Teine laine

Üks olulisi teoseid, mis sel perioodil kirjutati, on Betty Friedani "Naiselikkuse müstika". Naiselikkuse müstika on Friedani loodud termin, mis tähistab ühiskondlikku eeldust, et naisele piisab eneseteostuseks vaid abielust ja kodu eest hoolitsemisest. Raamatus seab Friedan selle kontseptsiooni tõelevastavuse kahtluse alla.

Tähtsaks tööks peetakse ka Alice Walkeri 1982. aasta kiriromaani "Lilla värv". Raamatu peategelane on afroameeriklanna Celie, kes suudab tänu eneseleidmisele rõhumisest jagu saada. Autor juhib romaaniga tähelepanu soo, rassi ja seksuaalsusega seotud probleemidele.

Kate Millett lahkab oma 1970. aasta teoses "Seksuaalne poliitika", kuidas meeskirjanikud, näiteks Sigmund Freud ja John Stuart Mill, naisi kujutanud on. Milletti loomingut mõjutas Beauvoiri oma, aga Milletti stiil on emotsionaalselt laetum.

Kolmas laine
Feminismi kolmas laine kestis 1990.–2000. aastatel. Kolmanda laine feminismi termini lõi Alice Walkeri tütar Rebecca Walker. Ta avaldas selle oma 1992. aasta artiklis "Becoming The Third Wave".

Interneti tulek hõlbustas feministlike ideede levitamist. Keskenduti probleemidele seoses seksuaalse ahistamise ja soostereotüüpidega. Samuti tõusis esile intersektsionaalsuse termin, mille mõtles välja Ameerika kodanikuõiguste aktivist Kimberlé Williams Cremshaw. Intersektsionaalsuse teooria käsitleb rõhumist kui soo, rassi ja sotsiaalse staatusega seotud eelarvamuste koosmõju.

Üks tähtis teos on Naomi Wolfi 1991. aasta "The Beauty Myth: How Images of Beauty Are Used Against Women". Wolf väidab, et ilustandardid õhutavad naistevahelist konkurentsi ja viivad fookuse olulistelt sotsiaalsetelt probleemidelt, näiteks reproduktiivõigustelt, kõrvale. Ta rõhutab ka, et naised peaksid status quo muutmiseks koostööd tegema.

Margaret Atwoodi teos "Teenijanna lugu" on feministlikus kirjanduses üks olulisemaid. See on hoiatav lugu düstoopilisest ühiskonnast, mis peegeldab reaalse elu probleeme. Raamat käsitleb naiste rõhumist ja nende õiguste piiramist.

Neljas laine
Feminismi neljas laine algas 2010ndatel. Sotsiaalmeedia on aidanud ühendada naisi üle maailma. Teemad, millele keskendutakse, on muu hulgas kaasatus, iseseisvus ja üksikisiku tähtsus.

Ühe teosena saab välja tuua Rebecca Solniti 2015. aasta esseekogu "Men Explain Things to Me". Raamatus on käsitletud näiteks abielu, naistevastast vägivalda ning naiste hääle vaigistamist ja eiramist.

Roxane Gay "Bad Feminist" puudutab nii kultuurseid kui ka poliitilisi teemasid. Gay arutleb ka feministiks olemise vastuolulisuse üle.

Chimamanda Ngozi Adichie raamat "We Should All Be Feminists" põhineb tema TED-ettekandel ja käsitleb feminismi vajalikkust tänapäeval. Adichie väidab, et kirjandus suudab murda stereotüüpe ning luua võrdsemat maailma.

Olulisus
Feministlik kirjandus juhib tähelepanu sooga seotud probleemidele, näiteks seksuaalvägivallale ja reproduktiivõigustele. Viimast on käsitlenud ka Margaret Atwood romaanis "Teenijanna lugu".

Feministlik kirjandus dekonstrueerib traditsioonilisi soorolle ja -stereotüüpe. Samuti on see toonud meestekesksete narratiivide asemel esile naiste vaatenurgad. Feministlikud teosed, nagu Virginia Woolfi "Oma tuba" (1929), suunavad ning julgustavad naisi oma kogemustest kirjutama.

Feministlikud autorid on toonud kirjandusse iseseisvaid ja tahtejõulisi naisprotagoniste, kes hakkavad vastu sotsiaalsetele ootustele. Ühe näitena saab välja tuua Charlotte Brontë romaani "Jane Eyre" (1847) nimitegelase.

Feministlik kirjandus kajastab, kui erinevalt on võimalik naiseks olemist kogeda. See tutvustab mitmesuguseid seksuaalseid, kultuurilisi ja etnilisi identiteete, tagades mitmekesisuse. Lisaks annab feministlik kirjandus hääle LGBT-kogukonnale ning muudele vähemusrühmadele. Selline esindatus suurendab ka kuuluvustunnet. 

Feministlikud teosed näitavad, kui oluline võib nii üksikisiku kui ka kogukonna tegevus muutuste saavutamisel olla. Seeläbi inspireerib feministlik kirjandus rõhumisele vastu astuma ning õiglase ühiskonna poole püüdlema.

Viited

Kategooria:Feminism
Kategooria:Kirjandus