Imperaatorpanoraam

Imperaatorpanoraam (ing.k. emperor panorama, sks.k. Keiserpanorama) on stereoprojektsiooni kabinetisuurune vorm, siseruumi ehitatud kabiin, kus vaadati suureformaadilisi stereopilte ja kasutati umbes 50 kaasist stereoslaidi. Vaatajad istusid ümara rotundiks nimetatud objekti ümber, mille diameeter oli 3,75 meetrit ja kõrgus 2,4 meetrit ja mis oli mõeldud 25-le toolil istuvale inimesele korraga vaatamiseks. Iga säärane vaatekoht koosnes toolist ja stereoskoopsest vaateavast. Vaadatavate klaasist slaidide vahetamine toimus automaatselt, mootori abil. Nähtava valgustamine toimus petrooleum- või elektrilampide abil. Iga poole minuti järel vahetati slaide akustilise signaali saatel. Vaatamine lõppes, kui slaidid olid näidatud kõigile 25-le vaatajale ehk vaateseadmele ringi peale teinud. Sellise vaatemasina konstrueeris füüsik August Wagoner (1844–1925), kelle arvates stereoskoopia oligi fotograafia kõige kuninglikum vorm. Säärane nn imperaatorlik galerii asus nt Berliini kesklinnas Friedrichstrassel, kus see kujunes 1880. aastatel publiku lemmikpaigaks ja armastatuimaks atraktsiooniks. Järgnevatel aastatel rajati umbes 250 analoogset skoopilist meelelahutusasutust. Neis hakati näitama ka ajalooliste sündmuste rekonstruktsioone ja 1875–1925 toodeti nende jaoks üle 160000 stereopildi. Wagoner hakkas korraldama ekskursioone vaatamisväärsuste juurde kogu maailmas. Riigikorra vahetusega Saksamaal devalveerus mõiste keiser, kuid panoraami meelelahutuslik institutsioon säilis hoolimata kinematograafia võidukäigust 1920. aastatel. Berliini Keiserpanorama suleti alles 1939. Keiserpanoramas näidatavad programmid olid eelkäijaks kinodes levima hakanud uuele ringvaate formaadile „Wochenschau", mis kätkes endas nii faktiivset informatsiooni kui ka sensatsioone.

 Viited 

Kategooria:Fotograafia