Ideen zu einer reinen Phänomenologie und phänomenologischen Philosophie

"Ideen zu einer reinen Phänomenologie und phänomenologischen Philosophie" ("Ideed puhtaks fenomenoloogiaks ja fenomenoloogiliseks flosoofiaks") on Edmund Husserli filosoofiline teos. Teos oli kavandatud kolme raamatuna. Esimene raamat "Allgemeine Einführunng in die reine Phänomenologie" ("Üldine sissejuhatus puhtasse fenomenoloogiasse") ilmus 1913. Husserli eluajal ilmusid esimese raamatu 2. trükk (1922) ja 3. trükk (1928), mis on esmatrükiga peaaegu identsed. 

Kokkuvõte 1. raamatust
Sissejuhatus
Husserl otsib siin teed puhta fenomenoloogia juurde, tahab iseloomustada selle ainulaadset positsiooni teiste teaduste seas ja tõestada, et see on filosoofia alusteadus. See on olemuslikult uus teadus, mis on oma põhimõttelise iseära tõttu loomulikust mõtlemisest kaugel ning sellepärast püüab areneda alles meie päevil. See nimetab end teaduseks "fenomenidest". Kõik realiteediteadused tegelevad "nähtustega", fenomenidega. Fenomenidest räägitakse mitmes tähenduses. Fenomenoloogia tegeleb kindlasti nendega kõigis tähendustes, ent hoopis teistsuguses hoiakus, mille tõttu kõik fenomeni tähendused teatud kombel modifitseeruvad. Fenomenoloogia vallas on fenomeni tähendus alati sel viisil modifitseeritud. Et fenomenoloogia pinnal kanda kinnitada ja selle iseäralikus olemuses veenduda, tuleb neid  modifikatsioone mõista, õigemini jõuda fenomenoloogilise hoiakuni, teadvustada teaduslikult selle ja loomulike hoiakute eripära. See on esimene ja mitte kerge ülesanne, mis tuleb täielikult täita.

Viimasel kümnendil on saksa filosoofias fenomenoloogiast väga palju juttu. Väidetavas kooskõlas "Loogiliste uurimustega" mõistetakse fenomenoloogiat empiirilise psühholoogia alumise astmena, psühholoogiliste elamuste "immanentsete" kirjeldustena. Immanentsi mõistetakse nii, et need elamused jäävad rangelt sisekogemuse raamesse. Oma vastuväited esitas Husserl artiklis "Philosophie als strenge Wissenschaft" ning juba varem artiklis "Bericht über deutsche Schriften zur Logik in den Jahren 1895–99", kuid nendest pole aru saadud või on need kõrvale lükatud. Vastused Husserli kriitikale psühholoogilise meetodi pihta ei ole asja tuuma tabanud. Husserl ei eitanud moodsa psühholoogia väärtust, vaid paljastas teatud radikaalsed puudused meetodis. Neid kõrvaldamata ei saa tõsta psühholoogiat kõrgemale teaduseastmele ja selle tööpõldu erakordselt laiendada. Puhas fenomenoloogia ei ole psühholoogia. Selle arvamist psühholoogia alla välistavad põhimõttelised põhjendid, mitte juhuslikud valdkonnapiiritlused ja terminoloogiad. Kuigi fenomenoloogia on meetodi seisukohast psühholoogia jaoks väga tähtis, on see ideeteadus ega ole seetõttu psühholoogia, nii nagu geomeetria ei ole loodusteadus. Erinevus osutub isegi radikaalsemaks. Siin ei muuda midagi tõsiasi, et fenomenoloogial on tegu "teadvusega", kõikide elamuste liikidega, aktidega, aktikorrelaatidega. Selle taipamine on vlitsevatele mõtlemisharjumustele vaevaline. On tarvis senised mõtlemisharjumused välja lülitada, tunda ära ja rebida maha vaimutõkked, millega need meie mõtlemise horisonti ümber asetavad, ja võtta täies mõtlemisvabaduses käsile tõelised filosoofilised probleemid, mis tuleb täiesti uutena püstitada. Need teeb meile kättesaadavaks igast küljest tõketest vabastatud horisont. See teeb fenomenoloogia olemuse omandamise nii raskeks, et on tarvis uut hoiakut, mis loomulikest kogemus- ja mõtlemishoiakutest täiesti erineb. Selles uues hoiakus vabalt liikuma, silme ees olevat nägema, eristama, kirjeldama õppimine on omaette vaevaline. Selle esimese raamatu peamine ülesanne on otsida teid, kuidas sellesse uude maailma tungimise raskusi tükkhaaval ületada. Husserl lähtub loomulikust seisukohast, maailmast, nagu see meie ees on, teadvusest, nagu see psühholoogilises kogemuses esineb, ja paljastab selle olemuslikud eeldused. Seejärel kujundab ta "fenomenoloogiliste reduktsioonide" meetodi, mille abil ta kõrvaldab
igasuguse loomuliku uurimisviisi juurde kuuluvad tunnetustõkked, et sellele omane pilk ümber suunata, et jõuda "transtsendentaalselt" puhastatud fenomenide vaba horisondini, Husserli fenomenoloogia väljale.

Psühholoogia on kogemusteadus. Esiteks, ta on teadus tõsiasjadest David Hume'i mõttes. Teiseks, ta on teadus realiteetidest. Psühholoogilise "fenomenoloogia" "fenomenid" on reaalsed juhtumused, mis koos subjektidega kuuluvad ruumilis-ajalisse maailma kui reaalsuskõiksusse. Puhas ehk transtsendentaalne fenomenoloogia tuleb aga rajada mitte tõsiasjateadusena, vaid olemusteadusena ("eideetilise" teadusena), mis tahab kindlaks teha ainult "olemustunnetusi", mitte "tõsiasju". Reduktsioon, mis viib psühholoogiliselt fenomenilt puhta "olemuseni" või tõsiasjaliselt ("empiiriliselt") üldisuselt "olemus"üldisusele, on "eideetiline reduktsioon". Transtsendentaalse fenomenoloogia fenomenid on irreaalsed. Teised, spetsiifiliselt transtsendentaalsed reduktsioonid "puhastavad" psühholoogilised fenomenid sellest, mis annab neile reaalsuse ning kuuluvuse reaalsesse "maailma". 

Tavalise reaalteaduste ja ideaalteaduste ehk empiiriliste ja aprioorsete teaduste eristuse asemel on siin kaks vastandust: tõsiasi ja olemus ning reaalne ja mittereaalne. Seda õigustatakse teises raamatus. Osutub, et reaalsuse mõiste vajab fundamentaalset kitsendust, mis võimaldab vahet teha reaalsel olemisel ja individuaalsel olemisel
(ajalisel olemisel kui niisugusel). Üleminek puhtale olemusele annab olemuse ühel küljel tunnetuse reaalse kohta, olemuse teisel küljel, ülejäänud valla suhtes, tunnetuse irreaalse kohta. Osutub, et kõik transtsendentaalselt puhastatud "elamused" on irrealiteedid, mida eeldatakse väljaspool kuuluvust "tegelikku maailma". Neid fenomenoloogia uuribki, kuid mitte singulaarsetena, vaid "olemuses". See aga, mil määral saab transtsendentaalseid fenomene singulaarsete faktidena uurida ja mis vahekorras on säärane tõsiasjade uurimine metafüüsika ideega, tuleb jutuks alles uurimuste lõpposas.  

Esimene raamat käsitleb peale üldise õpetuse fenomenoloogilistest reduktsioonidest, mis teevad nähtavaks teadvuse ja selle olemuskorrelaadid ning püüab saada ettekujutusi puhta teadvuse kõige üldisemast strutuurist ning selle uue teaduse kõige üldisematest probleemistikest, uurimissuundadest ja meetoditest.

Teine raamat käsitleb mõnd eriti olulist probleemistikku, mis on tarvis süstemaatiliselt formuleerida ja tüüpiliselt lahendada, et teha selgeks fenomenoloogia rasked suhted füüsiliste loodusteadustega, psühholoogiaga ja vaimuteadustega ning kõigi aprioorsete vaimuteadustega. Sealsed fenomenoloogilised visandid võimaldavad fenomenoloogia mõistmist oluliselt süvendada ja selle probleemistikke palju sisukamalt tundma õppida. 

Kolmas raamat on pühendatud filosoofia ideele. Äratatakse taipamine, et tõelisel filosoofial, mille idee on teostada absoluutse tunnetuse idee, on juured puhtas fenomenoloogias, nii et selle kõige esimese filosoofia süstemaatiliselt range põhjendamine on vältimatu eeltingimus igale metafüüsikale ja muule filosoofiale, "mis on võimeline esinema teadusena".

Et fenomenoloogiat tuleb siin põhjendada kui olemusteadust, on kasulik alustada fundamentaalsetest arutlustest olemuse ja olemusteaduste üle ja olemusteaduse omaõiguse kaitsmisest naturalismi ees.

Nagu "Loogilistes uurimusteski", väldib Husserl siin  võimalust mööda väljendeid "a priori" ja "a posteriori" nende ebaselguse ja kahemõttelisuse tõttu üldises tarvituses ja kurikuulsate filosoofiliste õpetuste tõttu, mis on nendga põimunud. Ta kasutab neid ainult selgete ja ühemõtteliste terminite sünonüümidena, et vihjata ajalooliIstele paralleelidele. "Idee" ja "ideaaliga" ei ole lugu võib-olla päris nii hull, kuid siiski hull, nagu näitavad "Loogiliste uurimuste" väärtõlgendused. Husserl tahab hoida Immanuel Kanti ideemõistet lahus üldisest (formaalsest või materiaalsest) olemusemõistest ning kasutab olemuse kohta sõna "eidos". Husserl väldiks ka sõna "reaal", kui ta oleks midagi paremat leidnud. Et ei tohi valida filosoofiaajaloolisest traditsioonist väljapoole jäävaid termineid ning filosoofilisi põhimõisteid ei tule defineerida kindlate, vahetult ligipääsetavate kaemuste põhjal alati vahetult identifitseeritavate mõistete najal ningnende lõplikele selgitustele peavad üldiselt eelnema pikad uurimused, siis on sageli vältimatud kombineeritud väljendid, mis ühendavad mitut enam-vähem sama tähendusega igapäevaväljendit, andes mõnele neist termini staatuse. Filosoofias ei saa niimoodi defineerida nagu matemaatikas; matemaatilise menetluse jäljendamine on viljatu, äraspidine ja väga kahjulike tagajärgedega. Ülejäänud terminid  peaksid põhjalikust esitusest saama kindla tähenduse.

Esimene lõik: olemus ja olemustunnetus

Esimene peatükk: tõsiasi ja olemus

§ 1. Loomulik tunnetus ja kogemus
Loomulik tunnetus algab kogemusega ja jääb sellesse. Teoreetilises hoiakus, mida me nimetame loomulikuks, on võimalike uurimiste koguhorisont maailm. Selle algse hoiakuga teadused on teadused maailmast, ja kuni see hoiak on ainuvalitsev, samastatakse tõelist olemist ja kõiktegelikku ehk reaalset olemist ja maailmas olemist, sest kõik reaalne koondub maailma ühtsusse. Igale teadusele vastab esemeteala tema uurimiste domeenina, ja kõigile tema tunnetustele, õigetele ütlustele, vastavad õigustava põhjenduse algallikatena teatud kaemused, milles ala esemed omandavad iseantuse ja vähemalt osalt originaarse antuse. Esimese, "loomuliku" tunnetusvalla ja kõikide selle teaduste andev kaemus on loomulik kogemus, ja originaarselt andev kogemus on taju tavalises mõttes. Originaarne kogemus on meil füüsilistest asjadest "välistajus", kuid mitte mälestuses ega ettepoole vaatavas ootuses. Originaarne kogemus on meil ka iseendast ja oma teadvuseseisunditest sisetajus ehk enesetajus, kuid mitte teistest ja nende elamustest "empaatias". Maailm on kogusumma esemetest, mis on tunnetatavad aktuaalsete kogemuste põhjal õiges teoreetilises mõtlemises. Loomuliku hoiaku teadused on loodusteadused, samuti teadused animaalsest olendist oma psühhofüüsilise loomusega, nagu füsioloogia ja psühholoogia, samuti vaimuteadused.

§ 2. Tõsiasi. Tõsiasja ja olemuse lahutamatus

Kategooria:Filosoofiateosed