Null-usaldusarhitektuur

Null-usaldusarhitektuur (ingl Zero trust architecture) on küberturbe lähenemine, mille keskne põhimõte on, et ükski kasutaja, seade ega võrgupäring ei ole vaikimisi usaldusväärne sõltumata nende asukohast või varasemast ligipääsust. Juurdepääs infosüsteemide ressurssidele antakse ainult pärast iga päringu eraldiseisvat autentimist ja autoriseerimist, lähtudes kasutaja identiteedist, seadme omadustest ning muudest kontekstuaalsetest teguritest.

Null-usaldusarhitektuur kujunes vastusena traditsioonilistele perimeetripõhistele turvamudelitele, kus eeldatakse, et võrgu sees paiknevad kasutajad ja süsteemid on usaldusväärsed. Selline lähenemine osutus ebapiisavaks olukordades, kus infosüsteemid muutusid hajusaks ning organisatsioonide ressursid paiknesid üha enam pilveteenustes ja kaugvõrkudes. Perimeetripõhise turbe nõrgenemine tõi kaasa vajaduse mudeli järele, mis ei tugine võrgu asukohale kui usalduse allikale.

Null-usaldusarhitektuuri puhul ei käsitleta võrku turvapiirina, vaid potentsiaalselt vaenuliku keskkonnana, kus iga ligipääsu tuleb eraldi kontrollida. Selle lähenemise kokkuvõte on tuntud põhimõte „never trust, always verify“, mis rõhutab pideva kontrolli ja minimaalsete õiguste rakendamist. Selline turvamudel võimaldab paremini hallata ligipääse kaasaegsetes infosüsteemides, kus kasutajad, seadmed ja teenused võivad paikneda väljaspool traditsioonilisi organisatsioonilisi võrke.

 Kujunemine ja turvamudeli alused 
Perimeetripõhised turvamudelid tuginesid eeldusel, et organisatsiooni sisevõrk on usaldusväärne ning turvariskid pärinevad peamiselt väliskeskkonnast. Selline lähenemine võimaldas kaitsta keskseid infosüsteeme tugeva võrguperimeetri abil, kuid sõltus selgest piirist sise- ja välisvõrgu vahel.

Infosüsteemide areng muutis selle eelduse järjest vähem kehtivaks. Pilveteenuste, mobiilsete seadmete ja kaugtöö laialdasem kasutamine hajutas organisatsioonide infrastruktuuri ning vähendas võrgu asukoha tähtsust ligipääsuotsuste tegemisel. Kasutajad ja teenused suhtlesid üha enam avalike võrkude kaudu, mistõttu ei olnud võrgu perimeeter enam piisav turvakontrolli alus.

Null-usaldusarhitektuur põhineb vastupidisel lähenemisel, mille kohaselt ei käsitleta võrku usaldusväärse keskkonnana. Ligipääs otsustatakse iga päringu puhul eraldi, tuginedes kasutaja ja seadme identiteedile, autentimise tugevusele ning kehtivatele autoriseerimispoliitikatele. Mudeli keskseks põhimõtteks on minimaalsete õiguste rakendamine, mille eesmärk on piirata nii juhuslike vigade kui ka sihitud rünnete mõju infosüsteemidele.

 Arhitektuuri põhikomponendid 
Null-usaldusarhitektuuri keskmes on komponendid, mis võimaldavad teha ligipääsuotsuseid iga päringu kohta eraldi ning jõustada neid otsuseid kogu infosüsteemi ulatuses. Arhitektuur ei sõltu ühest kindlast tehnoloogiast või tootest, vaid kirjeldab loogilist ülesehitust, mille eesmärk on eemaldada võrgupõhine vaikimisi usaldus.

Oluliseks komponendiks on identiteedihaldus, mis hõlmab nii kasutajate kui ka seadmete üheselt määratlemist. Ligipääsuotsuste aluseks ei ole võrgu asukoht, vaid kontrollitav identiteet, mille usaldusväärsus kinnitatakse autentimise käigus. Autentimine peab olema piisavalt tugev ning võib hõlmata mitmefaktorilist kasutajatõendust ja seadme autentimist.

Teiseks keskseks elemendiks on autoriseerimine ja poliitikate rakendamine. Ligipääs ressurssidele otsustatakse kehtivate poliitikate alusel, mis võivad arvestada kasutaja rolli, seadme seisundit, päringu konteksti ja kaitstava ressursi tundlikkust. Autoriseerimisotsused tehakse enne ligipääsu andmist ning neid hinnatakse vajadusel ka seansi jooksul uuesti.

Null-usaldusarhitektuur eeldab ka jõustamismehhanisme, mis rakendavad autoriseerimisotsuseid praktiliselt. Need mehhanismid võivad paikneda autentimisteenustes, rakenduste ees või muudes ligipääsupunktides ning nende ülesanne on lubada või blokeerida ligipääs vastavalt poliitikatele. Võrgutasemel marsruutimine ei ole peamine kontrollivahend, mistõttu peab ligipääsu jõustamine toimuma muudes süsteemi osades.

Lisakomponendina on oluline jälgimine ja logimine, mis võimaldab koguda teavet ligipääsukatsete ja süsteemi käitumise kohta. Kogutud andmeid kasutatakse turvasündmuste tuvastamiseks, poliitikate täpsustamiseks ning võimalike rikkumiste mõju hindamiseks. Pidev jälgimine toetab null-usaldusarhitektuuri põhimõtet, mille kohaselt usaldust ei anta püsivalt, vaid seda hinnatakse jooksvalt.

 Rakendamine infosüsteemides 
Null-usaldusarhitektuuri rakendatakse eeskätt infosüsteemides, kus kasutajad, seadmed ja teenused paiknevad hajusalt ning ligipääs ressurssidele toimub üle avalike võrkude. Sellisteks keskkondadeks on pilvepõhised teenused, hajussüsteemid ja kaugtööd toetavad infrastruktuurid, kus traditsiooniline võrguperimeeter ei paku enam piisavat kaitset.

Pilvekeskkondades võimaldab null-usaldusarhitektuur käsitleda iga teenust ja rakendust iseseisva kaitstava ressursina. Ligipääs pilverakendustele ei põhine võrgu asukohal, vaid kasutaja ja seadme identiteedil ning kehtivatel poliitikatel. See lähenemine sobib eriti olukordades, kus organisatsioonil on vähe või üldse mitte kohapealseid teenuseid ning suurem osa töökoormusest asub pilves.

Kaugtöö ja mobiilsete kasutajate toetamisel asendab null-usaldusarhitektuur sageli traditsioonilise VPN-põhise ligipääsu või täiendatakse sellega. Selle asemel, et anda kasutajale laiaulatuslik võrgupõhine ligipääs, võimaldatakse juurdepääs üksikutele rakendustele ja teenustele vastavalt poliitikatele. Selline rakendusviis vähendab ründeulatust ning piirab kompromiteeritud seadmete mõju.

Praktilises kasutuses rakendatakse null-usaldusarhitektuuri tavaliselt järk-järgult. Organisatsioonid võivad kombineerida traditsioonilisi turvamehhanisme null-usalduslikke põhimõtteid järgivate lahendustega, eriti juhul kui täielik üleminek ei ole tehniliste või organisatsiooniliste piirangute tõttu kohe võimalik. Selline hübriidne lähenemine võimaldab vähendada riske ning kohandada turvamudelit vastavalt infosüsteemi arengule.

 Eelised ja piirangud 
Null-usaldusarhitektuuri peamine eelis seisneb turvamudelis, mis ei tugine võrgu asukohale kui usalduse alusele. Ligipääsuotsuste tegemine kasutaja ja seadme identiteedi ning kontekstuaalsete tingimuste põhjal võimaldab paremini kontrollida juurdepääsu hajusates infosüsteemides, kus ressursid ja kasutajad ei paikne ühes selgelt piiritletud võrgukeskkonnas. Selline lähenemine vähendab riski, et kompromiteeritud kasutaja või seade saab ulatusliku ligipääsu infosüsteemi ressurssidele.

Null-usaldusarhitektuur toetab ka minimaalsete õiguste põhimõtet, mille kohaselt antakse kasutajatele ja süsteemikomponentidele ainult need ligipääsuõigused, mis on vajalikud konkreetse funktsiooni täitmiseks. Ligipääsuõiguste piiramine ning autoriseerimisotsuste korduv hindamine seansi jooksul aitab piirata turvarikkumiste mõju ja vähendada ründe levikut infosüsteemi sees.

Samas seab null-usaldusarhitektuur rakendamisele ka mitmeid nõudeid. Mudeli toimimine eeldab tsentraliseeritud ja järjepidevalt hallatavat identiteedihaldussüsteemi, mis võimaldab kasutajate ja seadmete üheselt määratlemist ning nende omaduste kontrollimist. Lisaks on vajalikud usaldusväärsed autentimismehhanismid, sealhulgas mitmefaktoriline autentimine, ning selgelt defineeritud autoriseerimispoliitikad, mille alusel ligipääsuotsuseid tehakse. Nende komponentide puudumisel ei ole võimalik null-usaldusarhitektuuri põhimõtteid tõhusalt rakendada.

Piiranguna tuleb arvestada ka rakendamise keerukusega. Null-usaldusarhitektuuri kasutuselevõtt võib nõuda olemasolevate infosüsteemide ümberkujundamist ning muutusi organisatsiooni turbe- ja haldusprotsessides. Eriti keeruline võib see olla keskkondades, kus kasutatakse ulatuslikult pärandsüsteeme või kus tehnilised ja organisatsioonilised ressursid on piiratud. Sellistel juhtudel rakendatakse sageli järkjärgulist või hübriidset lähenemist, milles null-usaldusarhitektuuri põhimõtteid kombineeritakse traditsiooniliste turvamehhanismidega.

 Viited 

Kategooria:Küberturvalisus