Tundesõna

Tunnetega puututakse kokku iga päev – need on inimese kogemuse lahutamatu osa. Keele abil on võimalik muuta tunded enda jaoks mõistetavaks ja neid teistega jagada. Selleks on keelel olemas vahendid, mida nimetatakse tundesõnadeks. Tundesõna ehk emotsioonisõna on sõna, mis viitab emotsioonile, emotsionaalsele seisundile või tundele Vainik, E. (2004). Lexical knowledge of emotions: the structure, variability and semantics of the Estonian emotion vocabulary. Tartu University Press.. See peegeldab kultuuris olulisi väärtusi ja arusaamu ning aitab näha, kuidas emotsionaalset maailma mõtestatakse. Tundesõnad moodustavad tundesõnavara ehk emotsioonisõnavara, mis on keele osa, kuhu kuuluvad emotsioonidele, tundeseisunditele ja nendega seotud nähtustele viitavad sõnad . Eesti tundesõnavara on mitmekihiline: lisaks universaalsetele põhitasandi emotsioonisõnadele, nagu rõõm, viha, armastus ja kurbus, leidub keeles rohkesti täpsemaid tuletisi, liitsõnu ja eri sõnavorme, mis toovad esile tunnete varieeruvuse, tugevuse ja kestuse.

 Tundesõnad ja emotsioonisõnavara 
Igas keeles on vahendid emotsioonide väljendamiseks. Et oleks võimalik tundeid nii otseselt välja näidata kui ka neist mõistelisel tasandil rääkida, kasutatakse tundesõnu, mis annavad emotsioonidega seotud teadmisi keele kaudu edasi. Tänu sõnadele saab emotsioone teadvustada ja neist kõnelda.  Tundesõnad saavad esineda nimi-, omadus- ja tegusõnadena. Nimisõnaline emotsioonisõna on üldistav, omadussõnad kirjeldavad tundeid kui omadusi ning tegusõnad väljendavad tunde kogemist nii, et tunde kogejat nähakse samas ka tegijana. Samuti saab tundesõnaga koos kasutada ka muid sõnu, mis aitavad kirjeldada tunde intensiivsust, pikkust, kes tunnet kogevad, mida tundega tehakse jms. Kimmel, Ü. (2021). Vihametafoorid internetitekstides Magistritöö, Tallinna Ülikool, Humanitaarteaduste Instituut.

Eesti keeles on umbes kolmsada tundesõna Vainik, E. (2016). Eesti tunded: sõnaportreed. Eesti Keele Instituut., kuid seejuures ei tehta eesti keeles sisulist vahet sõnade emotsioon ja tunne vahel, mistõttu uuritakse neid kategooriaid sageli koos. Eesti keeles kasutatakse sõnu tunne, emotsioon ja tundmus sageli samatähenduslikult, ilma selge vaheta nende tähenduste vahel. Tunne on igapäevane sõna, emotsioon teaduslikum ja kõrgema staatusega, ning tundmus esineb harvem. Uurimused näitavad, et inimesed neid mõisteid tavakasutuses ei erista, mistõttu käsitletakse tundesõnu üldiselt laiemalt – hõlmates nii emotsioone kui ka muid tundeid. 

Tundesõnad moodustavad tundesõnavara, mis on jaotatud osadeks. Kõigepealt on emotsioonisõnavaral hierarhiline struktuur. See tähendab, et on olemas tundesõnavara tuumik, kuhu kuuluvad emotsioonide põhinimetused. Need on sõnad, mis meenuvad inimestele esimesena ja neid kasutatakse kõige rohkem. Põhiemotsioonid esindavad tundeid ja seda, mida üldse tunneteks peetakse, kõige paremini. Eesti keeles on tunnete põhinimetusi neli: viha, armastus, rõõm ja kurbus. Need moodustavad 44% eestlaste ühisest emotsiooniteadvusest, mis tähendab, et eestlaste jaoks on just need tunded kõige kesksemad ja tüüpilisemad. 

Põhitundenimetustest kujunevad edasi spetsiifilisemad mõisted, mis on täpsemad ja kitsama tähendusega. Sageli on nendeks omadussõnad, näiteks tige, tegusõnad, näiteks pahandama, ja liitsõnad, näiteks hingevalu. Spetsiifilisemad tundesõnad eristavad tundeid kestuse või intensiivsuse järgi, näiteks armastusest saab kirg või rõõmust joovastus. Need on seotud mingi kindla valdkonnaga, näiteks psühholoogias depressioon ja eufooria, samas kui põhitundemõisteid kasutatakse igas kontekstis. Lisaks on olemas ka tundesõnade perifeeria, kuhu kuuluvad emotsioonisõnad, mis ei ole põhitundenimetustega väga sarnased. Neid võib olla raske üldse tunneteks nimetada, kergem on öelda, kas need on head või halvad. Näiteks sõna kadedus puhul saadakse aru, et see on halb, aga emotsiooni asemel võib see tunduda rohkem iseloomuomadusena.  Võib arvata ka, et sõna kadedus on hoopis emotsioonisõna asemel emotsiooniga laetud sõna. Selline sõna ei tähenda otseselt ühtegi emotsiooni, vaid see kutsub tundeid seoste ja konnotatsioonide kaudu esile. Seetõttu on emotsioonisõnad sõnasemantika suhtes olulisemad, sest emotsionaalselt laetud sõnad saavad oma tundelise tähenduse tundesõnade kaudu. Ruiyao, Z. (2025). Unraveling the Emotional Content in the Lexicon: Insights into Emotion and Emotion-Laden Words Ph.D. Thesis, Universitat Rovira i Virgili. TDX (Tesis Doctorals en Xarxa)

Eesti keele tundesõnavara pole palju uuritud. Üks peamiseid eesti tundesõnade uurijaid on Ene Vainik, kes on kirjutanud emotsioonisõnadest doktoriväitekirja  ning avaldanud sel teemal artikleid ja raamatu „Eesti tunded: sõnaportreed“ .

 Eesti keele viis sagedaimat tundesõna 
Peatükk põhineb Ene Vainiku raamatul „Eesti tunded: sõnaportreed“ . Vainik on kokku pannud eesti tundesõnade korpusetekstid ning kõik info eesti keele sagedamini esinevate emotsioonisõnade kohta on saadud nendest tekstidest.

 Õnn 
Nimisõna õnn on eesti keele sagedamini kasutatav tundesõna – miljoni sõna kohta on esinenud seda 456 korda. Õnne tähendus jaguneb kaheks pooleks, mis on omavahel seotud. Tundeelus tähendab õnn rõõmu ja rahulolu millegagi, kuid samuti on see ka mõni hästiminek ehk vedamine.

 Keeleline info 
Etümoloogiliselt pole suudetud täiesti kindlaks teha, kust sõna õnn on meile tulnud. Olemas on kaks varianti – lapi-läänemeresoome omatüvi või laensõna germaani algkeelest. Kui tegemist on omatüvelise sõnaga, siis jagab õnn sama tüve sõnaga õõs ning see on mõjutanud ka õnne tähendusspektrit. Õõs tähendab tühja kohta, kuid kui õõnsus on täis midagi head ja see leitakse, võib seda nimetada õnneks või vedamiseks.

Laensõna germaani algkeelest on tulnud tüvest *wn̥(H)- ning see on seotud rõõmu ja meeldimisega. Seejuures on alggermaani tüvi *wn̥(H)- pärit algindoeuroopa tüvest *wen-, mis tähendab ihkamist, võitmist ja armastust. Inglise sõnad win (võitma) ja wish (soovima) ning samuti näiteks ka ilujumalanna nimi Venus on tulnud sellest tüvest. Seetõttu võib arvata, et õnn on olnud väga pikalt midagi, mida ihaldatakse.

Õnne kasutatakse palju sõnade ja sõnaühendite moodustamisel. Liidete -lik, -tu ja -s abil on võimalik saada omadussõnad õnnelik, õnnetu ja õnnis. Viimasest kahest saab edasi tuletada nimisõnad õnnetus ja õnnistus ning tegusõna õnnistama. Verbide puhul on võimalik veel tuletada -sta-liitega sõna õnnestama, -u-liitega õnnestuma ja -le-liitega õnnitlema. Lisaks moodustub sõnast õnnestama v-kesksõna õnnestav. Huvitav on see, et eesti keeles pole sõna õnne tundmise kohta, mis näitab, et õnn ongi meie jaoks midagi, mida sageli ei kogeta.

 Rääkimise ja mõtlemise viisid 
Õnnega seoses saab mõelda õnne omaduste peale. Õnn saab olla hea või halb, suur või väike, mööduv või püsiv. Arvatakse, et õnn asub kuskil üleval (õnne tipp). Samuti saab arutleda õnne ehtsuse ja ennustamatuse üle ning mõelda, kes on need, kes õnnest osa saavad. Võib võrrelda ka erinevaid õnnetundmise kordi – kas oli näiteks erilisem kui eelmine kord?

Õnnega kaasnevad ka mitmed tegevused. Kõigepealt saab mõelda, mida õnn ise teeb, näiteks tuleb õuele, õitseb ja siis pöördub. Samuti võib tegevus olla õnnele suunatud. Õnne soovitakse, tuuakse ning ka valatakse, mis seostab õnne sepatööga (igaüks on oma õnne sepp). Lisaks võib otsida õnne olemust (mida õnn tähendab?), püüelda õnne poole (õnne otsima, vajama) ning riskida õnnega (õnne proovima, katsuma). Õnn on justkui isik, kes peidab end ning keda pidevalt otsitakse.

Nimisõnad, mida õnne juurest võib leida, näitavad, kellele õnn kuulub (inimese, laste, algaja õnn) ning kuidas õnne leida (õnne valem, võti). Kui vaadata, kes on õnnelikud ja millal, siis tuleb esile, et õnnelik on näiteks võitja, mees, ema, perekond või paar. Õnne tekitavad elu, juhus, abielu, lõpp, rikkus, raha, vabadus, rahu, jõud ja heaolu.

 Tänu 
Tänamisega puututakse kokku iga päev. Sõna aitäh on üks esimesi sõnu, mille lapsed ära õpivad. Samas ei tajuta tänu alati päris tundena, sest ehtsat tänulikkust ja tänutunnet ei esine väga sageli. Rohkem võib leida hoopis tänamatust. Siiski saab tänu käsitleda tundesõnana, kuna tänu tähendab heameele-, rahulolu- või tänada tahtmise tunnet kellegi teene või abi eest.

 Keeleline info 
Sõna tänu on tuletis ja saadud -u-liite abiga tegusõnast tänama, mis tähendab tänu avaldamist või tänutunde väljendamist. Kuna ka tänu viitab tänutunde väljendusele ja tänama on saanud definitsiooni tänutunde kaudu, siis võib tekkida mulje, et tänu on tähenduslikult olulisem. Vainiku arvates on aga sõnal tänama tähtsam sisu, sest see näitab, et tänu ei jää ainult sisemiseks tundeks, vaid seda ka avaldatakse. Lisaks on tänust tuletatud -lik-liitega sõna tänulik ja tänamast -tu-liitega sõna tänamatu. Palju on ka liitsõnu, näiteks tänupalve, tänuväärt ja tänuvõlglane.

Tüvi tän-, mis sõnades tänu ja tänama esineb, on tõenäoliselt läänemeresoome päritoluga. Selle tähendus eesti keeles ühtib liivi ja vadja keelega, kuid soome keeles saadakse sellest sõna tenho, mis tähendab võlu, lummust ja nõiaväge. On ka pakkumine, et tän- on tulnud alggermaani keele sõnast, mis tähendab pikset. Kuna nii soome kui ka alggermaani keeles on tüvi tän- seotud maagiaga, siis on loogiline, et tänu tuntakse justkui võlusõnana.

Samas saab mõelda, et tänu on seotud kohustustundega teenimise või hüve saamise eest. Vainikul on selle kohta oma teooria – „[…] tänu alged seisnevad just vastupidises – endale võetavas kohustuses teene eest teenega tasuda“  lk 266. Sõna teene tüvi on tänama tüvega küll sarnane, kuid kuna teene tüvi tuli eesti keelde hiljem kui tänama tüvi, siis ei saa neid omavahel kokku panna. Rohkem sobiks alggermaani tüvi *dhen-, mis on tähistanud pihku ja peopesa. Tänamine käib sageli kättpidi ning samuti kasutatakse käsi kohustustes kokku leppimisel.

 Rääkimise ja mõtlemise viisid 
Tänu juurest võib leida mitmeid erinevaid sõnu. Omadussõnad näitavad, milline on tänu maht ja kestus, näiteks suur, piiritu või igavene tänu. Samas ei öelda kunagi, et tänu on väike või ajutine. Räägitakse ka tänu ehtsusest (tõeline, siiras) ja tundest osasaajatest (isiklik, ühine). Samuti on tänu sageli soe ja südamlik ning veelkordne ehk korduv. Saab ka mõelda, kas tänu on loendatav või loendamatu. Väljend palju tänu viitab sellele, et tänu on justkui aine ja seda ei saa lugeda, kuid ütluse tuhat tänu teile või suured tänud järgi on tänu loendatav. Niisiis võib tänu olla mõlemat.

Tegusõnade puhul ei ole tänu ise väga palju tegija rollis. Tänu kuulub või läheb kellelegi (mu suurim tänu kuulub…) ning seetõttu keegi ootab tänu ehk tänu tuleb, misjuures võib tänu hilineda või jääda tulemata (võlgnema tänu). Lisaks tuntakse end tänu väärilisena (pälvima tänu) ja tänust räägitakse (avaldama tänu).

Nimisõnad viitavad sellele, kellelt tänu tuleb, näiteks rahva, publiku, korraldajate ja laste tänu, või kes on tänajad (president, linnapea, meeskond, kolleegid, autor, naine, ema). Seejuures saab vaadata, kes on tänulikud – tänulik publik, kuulaja, patsient, ostja, õpilane, kuid tänulik võib olla ka meel, naeratus, nägu ja aplaus. Huvitav on see, et korpusetekstides ei ole sõnad mees ja isa tänuavaldajatena mainitud. Samuti on palju sõnu, mis osutavad, kellele või millele on tänu suunatud. Kõige rohkem tänatakse oma vestluskaaslast (tänan Teid) ning siis õnne, jumalat ja saatust. Tänu avaldatakse ka näiteks ettekandjale, toetajale, õpetajale, sponsorile, treenerile ja fännile. Seda, millega tänatakse, näitab tänuohver. See on midagi, mida tänutäheks mõne teene eest antakse, sageli rahaline summa, lilled või šokolaad. Seetõttu võib öelda, et tänu on võlg. Tänuga liialdamist iseloomustavad väljendid tänulik elu lõpuni ja surmani tänulik.

 Lootus 
Sõna lootus on kolmas sagedaim eesti keele tundesõna. See on osa inimeseks olemisest ning tähendab uskumist sellesse, et kõik läheb nii nagu on soovitud. Lootus paneb meid iga päev tegutsema, kuid liiga palju loota pole ka hea, sest see tekitab abitust ja võib lõppeda pettumusega. Lisaks viitab lootus sellele, kes või mis aitab loodetul asjal teoks saada. Sõnal lootma on samuti kaks tähenduspoolt – midagi väga soovitakse või oodatakse kelleltki/milleltki abi ja tuge. Lootus tuleb meie sisemusest, kuid samal ajal sõltub ka teistest.

 Keeleline info 
Tundesõna lootus on saadud -us-liite abiga tegusõnast lootma. Lootus on justkui lootmise tulemus – selles on vahe, kas alles loodetakse või juba on lootust. Lisaks tuletamisele leidub ka liitmist, näiteks omadussõnad lootusrikas, lootustandev ja lootustäratav, mis viitavad sellele, et soov võib tõenäoliselt täituda.

Sõna lootma on pärit läänemeresoome keeltest ning algselt on see tähendanud usaldamist või uskumist. Seepärast on loogiline, miks tänapäeval on lootmine seotud vahepeal usu ja usaldusega. Samas on võimalik ka leida muid tähendusi. Läänemeresoome algkeeles on lootma tegelikult tuletatud, kasutades tüve loo-/luo- ja liidet -t(a)-. Tüvi loo-/luo- on tõenäoliselt sama, mis leidub sõnas looma, ning liide -t(a)- on põhjustamist näitav tuletusliide. See tähendab, et lootma on sama nagu näiteks söötma ja keetma – tegema midagi, et tegevus toimuks. Lootmine on „põhjustamine, et keegi teine loob“  lk 253. Seejuures tuleb mängu ka võimusuhe, kuna keegi laseb kellelgi teisel midagi enda eest teha.

 Rääkimise ja mõtlemise viisid 
Lootusel on palju sõnanaabreid. Omadussõnad näitavad enim, kas lootusel on võimalus tõeks saada (asjatu, õrn, petlik, tühi, naiivne lootus või kindel ja reaalne lootus). Räägitakse ka lootuse mõõtudest (suur ja väike lootus) ning positsioonist (ainuke, viimane, peamine). Samuti võib lootus olla ilus, uus ja hea. Huvitav on see, et lootus on eriline ainult siis, kui seda pole (pole erilist lootust). Metafooriliselt kirjeldavad mitmed omadussõnad lootust kui asja ning täpsemalt habrast asja (suur või väike lootus, õrn lootus). Omadussõna tühi viitab, et lootus on nagu anum (tühi lootus).

Tegusõnad kirjeldavad, sarnaselt tundesõnale õnn, lootuse faase. Kõigepealt lootus tekib või tärkab, siis see kasvab ning jääb püsima või säilima, lõpuks aga sureb, kustub või puruneb. Olemas on ka positiivne lõpp – lootus täitub. Kui vaadata, mida lootusega tehakse, tekib analoogne tsükkel. Lootust tekitatakse, äratatakse ja süstitakse, siis seda hellitatakse, suurendatakse ja lisatakse ning lõpuks ikkagi kaotatakse, jäetakse või kustutatakse. Enamasti aga lootust lihtsalt väljendatakse ja avaldatakse. Lootuse eri faasid annavad lootusele kujundliku maigu. Näiteks on lootus nagu taim, mis tärkab ja kasvab, või valgus, mis kui lootusekiirena kustub.

Lootma nimisõnalised naabrid näitavad, mida loodetakse. Võib loota näiteks millegi paranemisele (abi, tugi, muutus, toetus, leevendus, imerohi), millegi õnnestumisele (võit, edu, läbimurre, tulemus, koht) või majanduslikule kasule (kasum, palgatõus, lisaraha). Lisaks loodetakse midagi teha, näiteks leiutada midagi. Selle variandi puhul on tegija aktiivsem, kuna ei loodeta kellegi teise peale, vaid tehakse ise. Saab ka vaadata, kes loodab. Loodavad erinevad kollektiivid, näiteks meeskond, teadlased, omanikud ja korraldajad, aga ka üksikisikud, näiteks naine, mees, president, treener ja autor. Peamised lootjad on aga asutused (valitsus, linn, politsei, firma, pank, komisjon). Lootusega koos esinevad ootus, rõõm, vabadus ja tahe, kuid ka hirm, meeleheide, pettumus ja mure.

 Meeldima 
Meeldimist on tänapäeval väga palju ning seda tänu sotsiaalmeediale. Mitmed platvormid pakuvad võimalust märkida postitust meeldivaks, kuid selline meeldimine on muutunud pigem kinnituseks, et pilti või teksti on nähtud, ning sisu hindamine tegelikult taandub. Eesti keele ühendsõnastiku Sõnaveebi järgi tähendab meeldima kellegi meelest ilus, hea või tore olemist või kelleski sümpaatiat, heameelt või rahulolu esile kutsumist  EKI ühendsõnastik 2025. meeldima Eesti Keele Instituut, Sõnaveeb 2025. Vaadatud 11.12.2025.. Meeldimist võivad tekitada nii elusolendid kui ka asjad, kuid oluline on see, et meeldimine toimub ainult siis, kui on olemas selle tunde kogeja. Siinjuures tuleb mängu ka ebameeldimine, mis tundesõnaga meeldima vastandina kaasas käib.

 Keeleline info 
Tundesõna meeldima on üks osa suurest sõnaperest, kuhu kuulub palju tuletisi, liitsõnu ja ühendeid, näiteks meeleolu, meelitamine ja meelde tuletama. Nende sõnade aluseks on tüvi meel ning kui sellele lisada liide -di-, tulebki tegusõna meeldima. Selle verbi kasutus lausetes erineb teistest verbidest, kuna kui tavaliselt ollakse ise tegija ja tegevus on kellelegi suunatud, siis meeldima puhul on tegija see, kes justkui teostab meeldimist, ning ise ollakse lihtsalt meeldimisest osasaaja. Näiteks Ma igatsen sind (alus on ma, sihitis on sind), aga Sa meeldid mulle (alus on sa, mulle on kogeja).

Sõnast meeldima on võimalik edasi tuletada omadussõnu. Kui keegi või miski on vastanud ootustele, kasutatakse omadussõna meeldiv, mis on v-kesksõna meeldimast (meeldiv inimene, soovin meeldivat reisi jätku). Kui midagi aga ei sobi, kasutatakse eitusliitega sõna ebameeldiv, millest edasi saab nimisõna ebameeldivus. Võimalik on tuletada ka sõnad meeldivus ja meeldimus, aga need on üldistavad sõnad meeldimise kohta ning ei kuulu tundesõnade alla. Olemas on ka võõrsõna sümpaatia, mis tähistab meeldimistunnet kellegi teise vastu.

Tüve meel hakati rohkem kasutama keeleuuenduse ajal, kui Johannes Aavik pakkus palju meel-algulisi uudissõnu, näiteks meeleldi ja meelus. Ka tundesõna meeldima on tõenäoliselt pärit sellest ajast. Samas on tüvi meel olnud omasõnana eesti keeles väga pikka aega ning seda kasutatakse sarnases tähenduses – tuju, mõistus, tahe – paljudes eesti sugulaskeeltes. Selle kohta, kuidas sai meelest meeldimistunne, on Vainikul mitu teooriat. Üks viis tuleneb omadussõna meeldiv tähendusest – kellelegi meele järele, järgi või kellegi meele pärast olema. Järele, järgi ja pärast näitavad, et meel oleks nagu esikohal ning meeldivad asjad on teisel kohal. Meel väljendab soove, millised või kuidas võiksid asjad olla, ning kui kõik läheb nii nagu tahetud, siis ongi asjad meile meele järgi või meelepärased.

Teine võimalus on vaadata sõna meel tähendusi. Meel võib viidata taibule ja arule, aga ka mõnele aistingule, näiteks maitsmine ja nägemine. Meeldima on ilmselt tulnud teise tähenduse järgi ning seda kinnitab teooria, et meel võib olla laenatud hoopis algbalti keelest, kus tüvi *mel- tähendab keelt ja kurgunibu. Selline tähendus näitab, et inimesed on maitsmismeele järgi eristanud, mis on meeldiv ja mis mitte. Selle oletuse juurde saab lisada ka veel vanemaid tüvesid, näiteks vanakreeka méli ja ladina mel, mis tähistavad mett. Sarnase tüvega on samuti vene sõna milõi (armas, kallis). Seetõttu kasutataksegi armsate ja meeldivate inimeste kohta magusaid sõnu. Paremini esineb seda inglise keeles, kus sõna honey (mesi) on hellitusnimi kallimale.

Seda, et meeldimist ning mittemeeldimist seostatakse aistingutega, näitab ka eesti keele kujundlik keelekasutus. Kui midagi ei meeldi, kasutatakse väljendit pole päris minu maitse, aga kui meeldib, siis on see meile mokka mööda. Kui midagi meeldivat soovitakse saada, öeldakse, et neelud käivad. See, kes pidevalt üritab meeldida, on nagu sulavõi. Kui miski aga üldse ei meeldi, siis paneb see nina kirtsutama või lausa ajab oksele. Seepärast on Vainik öelnud, et „meeldimine on hea maitse ja mittemeeldimine on halb maitse“  lk 237.

 Rääkimise ja mõtlemise viisid 
Peamised tegusõnad, mida meeldima juurest võib leida, on da-tegevusnimes ehk mida meeldib või ei meeldi teha. Kõige rohkem kasutataksegi tegusõna teha ning samuti olla. Teisi verbe esineb paljudest erinevatest valdkondadest, näiteks õppida, süüa, vaadata, tantsida, mängida, suhelda. Nimisõnalised naabrid näitavad mis või kes meeldib. Ka siin leidub palju valdkondi, kuid enim saavad hinnanguid töö, inimene, mõte, auto, loom, koht ja asi. Lisaks meeldivad (või ei meeldi) näiteks idee ja jutt; mees, naine ja laps; film, raamat ja laul.

Omadussõna meeldiv juurest leiab sõnu, mis tähistavad meeldivaid asju. Nendeks on põhiliselt mingid elamused (aroom, mulje, mälestus, tunne), inimesed ja koostöötamine (inimene, koostöö, kohtumine, seltskond), vaheldused argipäevas (üllatus, erand, uudis, võimalus) ja ümbruskond (koht, keskkond). Ka mitmed viisakusvormelid kasutavad sõna meeldiv, näiteks meeldiv kohtuda või meeldiv tõdeda.

 Mure 
See, et mure on eesti keele viies sagedamini kasutatav tundesõna, ei tekita üllatust. Eestlaste jaoks on mure argipäevane nähtus ning muutunud normaalsuseks. Muretsetakse nii oma probleemide kui ka ühiskondlike küsimuste üle. Käibel on mitmed murega seotud väljendid, näiteks üksi oma murega ja muresid viina sisse uputama. Sõnaveebi järgi on sõnal mure kaks tähendust – rõhuv sisemise rahutuse ja hirmu tunne, mille kutsub esile ebameeldiv või raske olukord, ning mingi teha olev asi, kohustus  EKI ühendsõnastik 2025. mure Eesti Keele Instituut, Sõnaveeb 2025.  Vaadatud 11.12.2025. . Need kaks tähendust on omavahel seotud, kuna ülesanded ja kohustused ongi enamasti need ebameeldivad asjad, mis meid rõhuvad. Tegusõna muretsema sarnaneb mure tähendustega. Muretsema on kas mure tundmine ja mures olemine või hoolitsemine. Samas tähendab see sõna ka hankimist (korterit, autot, töökohta muretsema).

 Keeleline info 
Nimisõnast mure on võimalik saada omadussõna murelik. Seda tehakse -lik-liitega, mis näitab tunde omasust ehk murelikkus on pidev iseloomujoon. Kui aga muret ei tunta, kasutatakse sõna muretu, mis on tuletatud ilmaoluliitega -tu. Tegusõna muretsema on saadud liitega -tse-, mis samuti viitab sellele, et mure pole ajutine nähtus ning muretsetakse kogu aeg. Lisaks on muretsema enamjaolt sihitu tegevus. Muretsemine ei ole otseselt kellelegi suunatud, vaid muretsetakse kellegi või millegi eest, pärast või üle. Sihitis tekib siis, kui muretsema esineb hankimise, soetamise kontekstis (Muretsen endale riided).

Etümoloogide arvates on sõna mure kas läänemeresoome tüvi või laen germaani algkeelest. Eesti keele mure tähendus on sarnane näiteks liivi-, soome-, vadja- ja karjalakeelsega, kuid samas on germaani algkeeles olnud sõna *muriz (mure) ning see on saadud tegusõnast *mur-nõ-na (muretsema). Vainikul on aga teooria, et mure koosneb hoopis tüvest ja tuletusliitest (mur-e). Sel juhul võib tüvi mur- olla pärit vähetuntud tegusõnast murima, mis tähendab mudimist, muljumist, murdmist ja räsimist  EKI ühendsõnastik 2025. murima Eesti Keele Instituut, Sõnaveeb 2025. Vaadatud 11.12.2025. . Nii muutub arusaadavaks ka see, miks meil on täpselt samasugune omadussõna mure (pudenev, tükkideks lagunev). Selle hüpoteesi järgi ongi mure see, mis meid vaikselt ja pidevalt räsib.

 Rääkimise ja mõtlemise viisid 
Murel on mitmeid naabersõnu. Omadussõnad, mida mure ümbert võib leida, kirjeldavad tunde intensiivsust (sügav, väike, pidev), tuntust (igapäevane, uus, eriline) ja ehtsust (tõeline, siiras, tegelik). Samuti näitavad omadussõnad, kas mure on ainus, põhiline või esmane ning kes murest osa saavad (ühine või isiklik).

Tegusõnadega tekib tundele taaskord tsükkel. Kõigepealt mure tekib, algab või tuleb, siis see kasvab ja süveneb, seejärel jõuab tippu ehk vaevab ja saab koormaks ning lõpuks mure kaob, laheneb ja saab kaelast ära. Alati ei pruugi aga mure kaduda, vaid jääb püsima (mure käib kaasas). Kui vaadata, mida murega tehakse, siis seda kogetakse (muret tundma, unustama), aga ka antakse edasi (muret jagama, avaldama, kurtma). Tegusõnad on andnud murele kujundlikke tähendusi. Mure võib olla nagu ese (muret valmistama, jagama), võsa (mure kasvab üle pea) või mõistatus (murele lahendust leidma). Kui muresid on liiga palju, muutuvad nad koormaks (mured kuhjuvad, murekoorem on kanda). Lisaks on mure justkui kaaslane ning seejuures ka vältimatu kaaslane, nagu vari. Mure käib kaasas või käsikäes, kuid samas ollakse oma murega üksi ning üritatakse sellest pääseda ja võitu saada.

Nimisõnalised mure naabrid viitavad sellele, kes või mis muret tunneb. Enamasti kuulub mure mingile kollektiivile (riigi, elanike, linna, naiste, õpetajate, pere mured), kuid samuti üksikisikule (ema, isa, treener, poliitik, arst). Sageli muretseb ka lihtsalt süda, kus kõik tunded peidus on. Oluline on vaadata ka seda, kes või mis on murelikud. Kui inimesel on murelik meel või mõte, siis antakse see edasi kas mureliku küsimuse, kirja ja jutuna või mureliku näo, ilme ja häälega. Lisaks on murelikud ka need, kes vastutavad millegi eest, näiteks murelik lapsevanem, kodanik, vanaema. Kui teha nimekiri, kuhu panna murega sarnased sõnad, siis kuuluvad sinna näiteks probleem, valu, stress, raskus, kannatus, kurbus ja viha. Huvitav on see, et sellesse nimekirja saab lisada ka sõna rõõm, mis on küll mure vastand, aga rahvaütluse järgi on nad kaksikvennad.

 Viited