Aegidius (väejuht)

Aegidius (suri 464 või 465) oli 5. sajandi Lääne-Rooma magister militum Gallias (magister militum per Gallias) ja alates 461. aastast Soissonsi riigi sõltumatu valitseja (sõjapealik) Põhja-Gallias.

 Elukäik 
pisi|Soissonsi riik on näidatud põhjapoolse rohelisega märgitud alana praeguse Prantsusmaa alal, lõuna pool on rohelisega märgitud Lääne-Rooma riik

Aegidius sündis Lääne-Rooma riigi provintsis Gallias. Ta võis pärineda (selle kohta on ainult kaudseid tõendeid) gallorooma senatiaadli sugukonnast Syagrii – 382. aasta konsul Flavius Afranius Syagrius võis olla tema vanaisa või vanavanaisaDirk Henning.Periclitans res Publica, Stuttgart 1999, lk 294. –, millel oli palju vara Lugdunumi (Lyoni) ümbruses. Syagrii sugukonda kuulumist arvatakse sellepärast, et tema poja nimi oli Syagrus. Tänapäeva ajaloolased peavad igatahes tõenäoliseks seost selle sugukonnaga, olgu siis sünni või abielu kaudu.MacGeorge 2002: 99. Aegidius teenis Lääne-Rooma riigi magister militumi Aëtius alluvuses.Priskos, fragment 39.1 Ta teenis koos tulevase Lääne-Rooma keisri Majorianusega, kellega ta oli sõbrasuhetes.Priskos, fragment 30. Aegidius oli kas Majorianuse ja Ricimeri rühmituse asutajaliige või ta liitus sellega väga varakult.MacGeorge 2002: 100. Tal oli Majorianuse üle suur mõjuvõim.Jones, Martindale, Morris 1980: 12. Allikate ebatäpsuse tõttu ei ole teada, millal täpselt Aegidius võttis üle sõjaväe juhtimise Gallias. Tema ametisse asumine jäi tõenäoliselt aastatesse 457–458, mil ta sai tiitli magister militum per Gallias.Ernst Stein. Geschichte des spätrömischen Reiches, kd 1, Wien 1928, lk 559; ametisse asumise dateeringu probleemi kohta vt: Alexander Demandt. magister militum. – RE Supplementband 12, Stuttgart 1970, lk 688–689. Selle tiitli sai ta tasuna ustavuse eest siis, kui Majorianus oli saanud keisriks.MacGeorge 2002: 100.Jones, Martindale, Morris 1980: 12.

Toursi Gregorius (Historiae 2, 12) kirjutab, et Aegidius olevat olnud lausa kaheksa aastat frankide rex ("kuningas"). Sellel teatel on legendilaadsed kaunistused ja seega on see tõenäoliselt vähemalt osaliselt ebaajalooline. Ajalooline alus võis olla Aegidiuse ja saali frankide pikaajaline liit.Vt Penny MacGeorge. Late Roman Warlords, Oxford 2002, lk 97. Siiski ei saa täielikult välistada, et Aegidius, kes võis juhtida vähemalt frankide väekontingente, ei saanud selles suhtes oma autoriteeti mitte ainult Rooma ametitiitlist, vaid nimetas end ka rexiks.Mischa Meier. Geschichte der Völkerwanderung. München 2019, lk 577. Samuti on võimalik, et Aegidius ja frank Childerich I olid tegelikult poliitilised konkurendid, kes mõlemad püüdsid kontrollida viimast Lääne-Rooma sõjaväge Gallias (exercitus Gallicanus),Guy Halsall. Barbarian Migrations and the Roman West, 376–568, Cambridge 2007, lk 303–304. sest allikad Aegidiuse ja Childerich I suhete kohta on väga napid.

Lääne-Rooma riigi nõrkust pärast Aëtiuse mõrvamist püüdis ära kasutada mitu sõjameeste rühmitust. Seetõttu tegi Aegidius 457. aasta suvel operatsioone ripuaari frankide (Reini frangid) vastu Reini ääres, mille käigus tuli Köln frankide ohu tõttu evakueerida. Ripuaari frangid vallutasid umbes 457 roomlastelt Kölni ja Trieri. 

Aegidius oli aastatel 457–458 mõnda aega Arlesis piiramisrõngas. Piirajad olid Akvitaania goodid ehk läänegoodid kuningas Theodorich II juhtimisel.Jones, Martindale, Morris 1980: 12, 1072. Ta kaitses linna edukalt. Arlesi lahingus 458 lõi Majorianus läänegoote.Jones, Martindale, Morris 1980: 1072. Antiikallikate järgi oli selles võidus peamine teene Aegidiusel. See oli tähtis võit, sest Arles oli Gallia pretooriumi prefektuuri residents. Selle kaotuse tagajärjel oli Theodorich II sunnitud läänegootide valduses olnud territooriumid Hispanias Lääne-Rooma keisririigile tagasi andma ning taas vastu võtma föderaadi staatuse.Bunson 1994: 6.Anderson 2012: 110. 

Aastal 458 vallutas Aegidius tagasi Lyoni, mille olid hõivanud burgundid.Mitchell 2007: 208. Peagi sõlmis keiser Majorianus siiski burgundidega lepingu (foedus), mis tagas neile asualad Sapaudia piirkonnas; keiser uuendas ka vana lepingu läänegootidega. Tõenäoliselt oli selle käigu tagajärg nende territooriumide vabanemine Rooma sõjaväelise halduse alt.

Siiski püüdis Aegidius säilitada või taastada Rooma ülemvõimu kogu Gallias, kuid see osutus lõpuks lootusetuks ettevõtmiseks. Nimelt laskis mõjukas magister militum Ricimer, kes kandis tiitleid magister militum praesentalis ja patricius ning oli "hall kardinal" Ravenna Lääne-Rooma keisritrooni taga, keiser Majorianuse hukata ning asendas ta Libius Severusega. Selle põhjuseks oli nähtavasti keisri iseseisev, kuid ebaõnnestunud ja suuri kaotusi toonud poliitika, mille läbikukkumist näitas nurjunud sõjaline operatsioon vandaalide vastu Põhja-Aafrikas (Cartagena lahing 460). Aegidius, kes oli olnud Majorianuse sõber, tõstis seejärel Ricimeri vastu mässu, osaledes sellega 461. aasta Rooma kodusõjas, ja kavandas koguni sissetungi Itaaliasse. Ta ähvardas korduvalt Itaaliasse tungida, kuid ei teinud seda. Penny MacGeorge'i arvates võis põhjuseks olla läänegootide surve; teised ajaloolased väidavad, et ta ei saanud või ei tahtnud seda teha, sest Gallia oleks kaitseta jäänud.MacGeorge 2002: 114–115. Vastuseks mobiliseeris Ricimer tema vastu läänegoodid. Peale selle saadeti Galliasse Aegidiuse vana vaenlane ja endine magister militum per Gallias Agrippinus, et Aegidius välja vahetada. Aegidius suutis siiski oma positsiooni säilitada.Friedrich Anders. Flavius Ricimer, Frankfurt a. M. 2010, lk 424–425.

Aegidius taandus Põhja-Galliasse ja suutis Soissonsi ümbruses kaitsta gallorooma enklaavi oma võimupiirkonnana, sest tal oli endiselt käsuõigus suurema osa üle Gallia armeest (exercitus Gallicanus), õigemini selle jäänuste üle.Friedrich Anders. Flavius Ricimer, Frankfurt a. M. 2010, lk 421, oletab, et selles oli kõige rohkem 4000 meest. Sisuliselt tegutses Aegidius nüüd hilise Rooma sõjapealikuna, kes kasutas ära oma aja olusid ja nõudles osa lagunevast Lääne-Rooma riigist.Vt ka: Jeroen W. P. Wijnendaele. Generalissimos and Warlords in the Late Roman West. – Nãco del Hoyo, López Sánchez (toim). War, Warlords and Interstate Relations in the Ancient Mediterranean, Leiden 2018, lk 429–451 ja David Jäger. Plündern in Gallien 451–592. Eine Studie zu der Relevanz einer Praktik für das Organisieren von Folgeleistungen, Berlin/Boston 2017, lk 180–182. Siiski ei tõlgendata seda sammu alati otsese mässuna Lääne-Rooma keisrivõimu enda vastu, vaid pigem Gallia vägede suurema osa ülestõusuna seadusliku keisri Majorianuse hukata lasknud Ricimeri vastu. Aegidius ei tunnistanud Libius Severust,MacGeorge 2002: 114. vaid tunnistas nüüd ainsa legitiimse keisrina Ida-Rooma keisrit. Ida-Rooma keiser Leo I, keda peeti peakeisriks, ei tunnistanud Libius Severust. Võib-olla vandus Aegidius truudust otse Leo I-le, et legitimeerida enda sõltumatus Lääne-Rooma keisririigist ja Gallia leegionide enda kontrolli alla jätmine.MacGeorge 2002: 114. Lisaks oli oma osa juba varasemal rivaalitsemisel Aegidiuse ja Ricimeri vahel.Vt: Friedrich Anders. Flavius Ricimer, Frankfurt a. M. 2010, lk 418–419.

Ei ole kindlalt teada, kas Aegidius Soissonsis (kus olid relvatöökojad), ka resideeris, kuid ühe Toursi Gregoriuse lõigu põhjal saab seda oletada.Gregorius Toursist, Historiae 2,27, kus Gregorius märgib, et Syagrius resideeris linnas, mida varem valitses Aegidius; vt ka nt Dirk Henning. Periclitans res Publica. Kaisertum und Eliten in der Krise des weströmischen Reiches, 454/5–493 Stuttgart 1999, lk 297, märkus 82. Aegidius sõlmis seejärel tõenäoliselt liidu ka saali frangi Childerich I-ga. Siiski on kaalutud ka võimalust, et Aegidius ja Childerich olid omavahel rivaalid (vt ülalpool).David Frye. Aegidius, Childeric, Odovacer and Paul. – Nottingham Medieval Studies, kd 36, 1992, lk 1–14.

Aegidius võttis ilmselt ette sõjaretki läänegootide vastu; nii piiras ta (tõenäoliselt aastatel 462–463) Chinoni.Seda mainib Gregorius Toursist, Liber in gloria confessorum 22. 463. aastal lõi ta läänegoote Orléansi lahingus (463). 464. aastal võttis ta ühendust vandaalidega, et kavandada edasisi samme Ricimeri vastu,Pole selge, milliseid eesmärke Aegidius siiski täpselt taotles, seda enam, et ta ei kuulutanud end vastukeisriks. Vt Dirk Henning. Periclitans res Publica, Stuttgart 1999, lk 290–292, eriti lk 298–299. kuid suri varsti pärast seda. Tema surma asjaolud on teadmata; samuti on võimalik, et ta suri alles 465. aastal. Mõnikord on oletatud, et Ricimer laskis ta mõrvata, kuid selle kohta puuduvad tõendid.Friedrich Anders. Flavius Ricimer, Frankfurt a. M. 2010, lk 425.

Tema järglaseks tema võimupiirkonnas sai võib-olla kõigepealt comes Paulus, kes aga tapeti varsti pärast seda.Gregorius Toursist. Historiae 2, 18. Mitmed uurijad (sealhulgas Dirk Henning. Periclitans res Publica, Stuttgart 1999, lk 300–301, märkus 96) ei pea siiski tõenäoliseks, et Paulus oli Aegidiuse järglane. Guy Halsall. Barbarian Migrations and the Roman West, 376–568 Cambridge 2007, lk 270, peab võimalikuks, et Paulus tegutses Childerichi ülesandel. Midagi täpsemat on raske öelda, sest Gregorius ei ütle Pauluse staatuse kohta midagi. Talle järgnes Aegidiuse poeg Syagrius, kes suutis võimu säilitada kuni 486.–487. aastani (Toursi Gregoriuse väitel mitte väepealikuna, vaid kui rex Romanorum), seejärel kaotas ta oma võimuala koos Soissonsiga frankidele, kelle juht oli Childerichi I poeg Chlodovech I. Syagrius põgenes läänegootide juurde, kuid ta anti Chlodovech I-le välja ja seejärel ta tapeti.

Viited

 Kirjandus 
Otto Seeck. Aegidius. Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, kd I,1, Stuttgart 1893, vg. 476–427.
 Ernst Stein. Geschichte des spätrömischen Reiches, kd 1, Vom römischen zum byzantinischen Staate. (284–476 n. Chr.). Seidel: Wien 1928, lk 559–565.
Alexander Demandt. magister militum – Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft täiendusköide XII, Stuttgart 1970, vg. 553–790, siin vg 687–691 (tähtsamate allikate aruteluga).
 Arnold Hugh Martin Jones, John Robert Martindale, John Morris. Aegidius. – The Prosopography of the Later Roman Empire, kd 2, Cambridge University Press: Cambridge 1980, ISBN 0-521-20159-4, lk 11–13.
 David Frye. Aegidius, Childeric, Odovacer and Paul. – Nottingham Medieval Studies, kd 36, 1992, lk 1–14. 
Matthew Bunson. Encyclopedia of the Roman Empire, New York: Facts on File 1994, ISBN 978-0-816-02135-2.
 Dirk Henning. Periclitans res Publica. Kaisertum und Eliten in der Krise des weströmischen Reiches, 454/5–493, Steiner: Stuttgart 1999, ISBN 3-515-07485-6.
 Penny MacGeorge. Late Roman Warlords, Oxford University Press: Oxford jt 2002, ISBN 0-19-925244-0, lk 71–73.
Guy Halsall. Barbarian Migrations and the Roman West, 376–568, Cambridge University Press, Cambridge jt 2007, ISBN 978-0-521-43491-1.
Stephen Mitchell. A History of the Later Roman Empire Oxford: Blackwell Publishing 2007, ISBN 978-1-4051-0856-0.
 Friedrich Anders. Flavius Ricimer. Macht und Ohnmacht des weströmischen Heermeisters in der zweiten Hälfte des 5. Jahrhunderts,  Peter Lang, Frankfurt am Main jt 2010, ISBN 978-3-631-61264-4, Berlin 2009.
 W. B. Anderson. '' Sidonius: Poems and Letters, Vol. I: Poems, Letters, Book I-II, Cambridge: Harvard University Press 2012, ISBN 978-0-674-99327-3. Esmatrükk 1936.

Välislingid
Aegidius, rheinische-geschichte.lvr.de

Kategooria:Vanarooma inimesed