Sõjakuningas

Sõjakuningas (saksa keeles Heerkönig) on valitseja, kelle võim põhineb sõjalistel võimetel.

Vanapõhjakeelsetes allikates esineb sõna herkonungr, mida võib pidada sõna sækonungr 'merekuningas' sünonüümiks. Tegu on kuningatüübiga, mis oli levinud peamiselt germaanlaste seas. Valitseja legitiimsus ja autoriteet ei tulenenud mitte pärilikust aadliseisusest (mis tal võis küll olla), vaid võimest koguda enda ümber suur hulk sõjamehi ja neid edukalt juhtida. Edukalt sõdides saavutatud materiaalne kasu jaotati kuninga kaaskondlastele, mis tugevdas nende ustavust valitsejale.Herwig Wolfram. Frühes Königtum. –Franz-Reiner Erkens (toim). Das frühmittelalterliche Königtum. Ideelle und religiöse Grundlagen Berlin 2005, siin lk 47.

Ajalookirjanduses on Walter Schlesingeri poolt välja töötatud ja hiljem Reinhard Wenskuse modifitseeritud sõjakuningavõimu (Heerkönigtum) kontseptsiooni rakendatud eelkõige suure rahvasterändamise aegsete germaani hõimude puhul. Taustal on kuningavõimu areng germaanlastel. Näiteks Tacitus märkis, et germaanlased eristasid kuningaid (kes olid kultuslikult ja dünastiliselt legitimeeritud) ja sõjaväelisi juhte.Tacitus. Germania 7; vt: Walter Schlesinger. Über germanisches Heerkönigtum. – Theodor Mayer (toim). Das Königtum. Seine geistigen und rechtlichen Grundlagen, Lindau/Konstanz 1956, siin 109–111. Kui germaanlased hakkasid roomlastega kokku puutuma, olid paljudel germaani hõimudel küll kuninglikud suguvõsad, kuid sageli ei olnud enam dünastiliselt legitimeeritud kuningavõimu, püsis see osalt germaani maailma äärealadel.Herwig Wolfram.  Heerkönigtum. – Reallexikon der Germanischen Altertumskunde, 2. trükk, kd 14, Berlin/New York 1999, siin lk 116. Valitsejad, keda nimetati juhtideks (ladina rex), paistsid silma edukate väejuhtidena ja valitsesid selle alusel, kuid nad pidid oma valitsemisõigust aina uute võitudega legitimeerima. Siiski asendus suure rahvasterändamise ajal vanem nn rahvakuningavõim Herwig Wolfram. Heerkönigtum. – Reallexikon der Germanischen Altertumskunde. 2. trükk, kd 14, Berlin/New York 1999, siin lk 117. sõjakuningavõimuga, mis sobis vallutusteks ja maade hõivamiseks.

Võis toimuda ka väline legitimiseerimine, nagu Childerich I ja Chlodovech I puhul, kes ei esinenud ainult germaanlaste väejuhtidena, vaid ka Rooma ametikandjatena.Reinhold Kaiser. Das römische Erbe und das Merowingerreich, 3., ümbertöötatud ja täiendatud trükk, München 2004, 1k 110. Sarnaselt käitus gootide sõjakuningas Alarich I, kes alati püüdis suhteid Roomaga lepingu abil reguleerida. Rooma riik omakorda kasutas diplomaatilistes suhtluses germaanlase väejuhtidega teadlikult tiitlit rex.Stefanie Dick. Der Mythos vom „germanischen“ Königtum, Berlin 2008, lk 203–205. Nii saab kuninga institutsiooni kujunemisel suure rahvasterändamise ajal ja varakeskaja alguses täheldada Rooma mõju.<ref>Matthias Becher. „Herrschaft“ im Übergang von der Spätantike zum Frühmittelalter. Von Rom zu den Franken. – Theo Kölzer, Rudolf Schieffer (Hrsg.): Von der Spätantike zum frühen Mittelalter. Kontinuitäten und Brüche, Konzeptionen und Befunde, Ostfildern 2009, siin 1k 166–168.</ref> Varajaste sõjakuningate hulka arvatakse näiteks Ariovistus ja Marbod; suure rahvasterändamise ajal ja varakeskajal näiteks gootide kuningas Theoderich Suur ja hiljem mitmed skandinaavia valitsejad (viikingite sissetungide ajastul).Ülevaadet vaata: Herwig Wolfram. Heerkönigtum. – Reallexikon der Germanischen Altertumskunde, 2. trükk, kd 14. Berlin/New York 1999, lk 115–118.

Uuemal ajal on aga Schlesingeri kontseptsiooni, mis eeldab peale sõjakuningate ka sakraalkuningate olemasolu (mis oli pikka aega valitsev seisukoht),Stefanie Dick. Der Mythos vom „germanischen“ Königtum, Berlin 2008, lk 1, märkus 1. üha enam kritiseeritud; vanemat sakraalset kuningavõimu ei saavat eeldada.Vt8: Stefanie Dick. Der Mythos vom „germanischen“ Königtum,. Berlin 2008, lK 32–34. Kuningavõimu päritava sakraalsuse vastu kirjutab ka Herwig Wolfram. Frühes Königtum. – Franz-Reiner Erkens (toim). Das frühmittelalterliche Königtum. Ideelle und religiöse Grundlagen, Berlin 2005, lk 42–64. Sõjakuningavõim on allikates paremini tõendatud, mistõttu selle olemasolu ka uuemas kirjanduses ei eitata.Matthias Becher. „Herrschaft“ im Übergang von der Spätantike zum Frühmittelalter. Von Rom zu den Franken. – Theo Kölzer, Rudolf Schieffer (toim). Von der Spätantike zum frühen Mittelalter. Kontinuitäten und Brüche, Konzeptionen und Befunde, Ostfildern 2009, siin lk 166; Walter Pohl. Die Germanen, 2. trükk München 2004, lk 67–68; Herwig Wolfram. Frühes Königtum. Franz-Reiner Erkens (toim). Das frühmittelalterliche Königtum. Ideelle und religiöse Grundlagen, Berlin 2005, siin lk 55–57. 
Näiteks Georg Scheibelreiter peab väga heterogeenseid vägesid juhtivate ning osalt paganlikest germaanlastest ja osalt kristlikest galloroomlastest koosnevat elanikke valitsevate varajaste Merovingidest kuningate legitiimsuse ainsaks aluseks sõjalist edu. "Barbarite edumõtlemine" koos oportunismi ja sõjaka põhihoiakuga ei olnud tema arvates õigupoolest ühitatav ei roomlaste arusaamaga ametist (mis seetõttu järjest enam asendus sugulus- ja hõimlussuhetega) ega kristlike väärtustega, kuid hilisemad kristlikud ajalookirjutajad tõlgendasid selle ümber.Georg Scheibelreiter. Die barbarische Gesellschaft, Darmstadt 1999, lk 297; vt ka lk 134, 168. Nii et jääb kehtima arusaam, et sõjaline võim ja sellele rajanev edu olid suure rahvasterändamise ajastu ja varakeskaja vahelise üleminekuperioodi aegse kuningavõimu keskne legitiimsusallikas.

Vaata ka
Sõjapealik
Väikekuningas

Viited

Kirjandus
 Walter Schlesinger. Über germanisches Heerkönigtum. – Theodor Mayer (toim). Das Königtum. Seine geistigen und rechtlichen Grundlagen (Vorträge und Forschungen 3), Jan Thorbecke Verlag, Lindau/Konstanz 1956, lk 105–141.
Herwig Wolfram. Heerkönigtum. – Reallexikon der Germanischen Altertumskunde (RGA), 2. trükk,  kd 14, Walter de Gruyter Berlin/New York 1999, ISBN 3-11-016423-X, 1k 115–118.
 Herwig Wolfram. Frühes Königtum. – Franz-Reiner Erkens (toim). Das frühmittelalterliche Königtum. Ideelle und religiöse Grundlagen, de Gruyter: Berlin 2005, lk 42–64.
 Stefanie Dick. Der Mythos vom „germanischen“ Königtum. Studien zur Herrschaftsorganisation bei den germanischen Barbaren bis zum Beginn der Völkerwanderungszeit, de Gruyter Berlin 2008.
 Matthias Becher. Herrschaft“ im Übergang von der Spätantike zum Frühmittelalter. Von Rom zu den Franken. – Theo Kölzer, Rudolf Schieffer (toim). Von der Spätantike zum frühen Mittelalter. Kontinuitäten und Brüche, Konzeptionen und Befunde'' (Vorträge und Forschungen 70), Jan Thorbecke Verlag: Ostfildern 2009, lk 163–188.

Kategooria:Tiitlid