Naisfotograafide ajalugu

Naiste osalemine fotograafias ulatub tagasi fotograafia protsessi algusaegadesse. Mitmed varaseimad naisfotograafid, kellest enamik olid pärit Suurbritanniast või Prantsusmaalt, olid abielus meessoost pioneeridega või neil olid head suhted nende perekondadega. Naised alustasid fotograafia alal tegutsemist eelkõige Põhja-Euroopas, avades stuudiod Taanis, Prantsusmaal, Saksamaal ja Rootsis 1840. aastatest alates, samal ajal kui Suurbritannias arendasid jõukate perekondade naised 1850. aastate lõpus fotograafiat kui kunsti. Alles 1890. aastatel avati New Yorgis esimesed naiste juhitud fotostuudiod.

Pärast Suurbritannia Linked Ringi Vennaskonda, mis edendas kunstilist fotograafiat alates 1880. aastatest, julgustas Alfred Stieglitz mitmeid naisi ühinema Photo-Secessioni liikumisega, mille ta asutas 1902. aastal nn piktorialismi toetuseks. Viinis oli Dora Kallmus esimesena kasutusele võtnud fotostuudiod kui moes kohtumispaigad Austria-Ungari aristokraatiale.

Ameerika Ühendriikides tegid naised alguses amatööridena fotosid, mitmed neist loonud häid töid, mida nad said eksponeerida olulistel näitustel. Nad ei teinud mitte ainult kuulsuste ja põlisameeriklaste portreid, vaid pildistasid ka maastikke, eriti 20. sajandi alguses. Naiste osalemine fotoajakirjanduses algas samuti 1900. aastate alguses, kuid sai aeglaselt hoogu juurde Esimese maailmasõja ajal.

 Varased osalejad 
Kuigi inglise ja prantsuse meeste töö fotograafia arendamisel ja selle protsessi pioneerimisel on hästi dokumenteeritud, pööratakse naiste rollile selle algusaegadel tavaliselt vähem tähelepanu.

 Algusajad 
Naised olid fotograafiaga seotud juba algusest peale. Constance Fox Talbot, Henry Fox Talbot'i abikaasa, kes oli üks 1830. ja 1840. aastate fotograafia arengu võtmeisikutest, oli ise juba 1839. aastal selle protsessiga eksperimenteerinud. Richard Ovenden omistab talle iiri luuletaja Thomas Moore'i lühikese luuletuse ähmase pildi, mis teeks temast varaseima teadaoleva naisfotograafi.

Botaanik Anna Atkins tutvus fotograafiaga samuti Fox Talboti kaudu, kes selgitas talle oma „fotogeenilise joonistamise” tehnikat ja kaamerapõhist kalotüüpia protsessi. Pärast tsüanotüüpia protsessi õppimist selle leiutajalt John Herschelilt suutis ta valmistada tsüanotüüpia fotogramme kuivatatud vetikatest. Ta avaldas need 1843. aastal raamatus „Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions”, mis on väidetavalt esimene raamat fotograafiliste illustratsioonidega.

Teine botaanik ja innukas amatöörfotograaf, John Dillwyn Llewelyn, tutvus fotograafiaga tõenäoliselt oma naise Emma Thomasina Talbot'i kaudu, kes oli Constance'i ja Henry Fox Talbot'i nõbu. Ta oli varakult huvi tundnud fotograafia vastu ja tegi kõik John'i trükitööd. Mary Dillwyn, John'i noorem õde (1816–1906), peetakse Walesi esimeseks naisfotograafiks ja esimeseks inimeseks, kes pildistas lumememme. Tema pildid loodusest ning naiste ja laste kodusest elust 1840. ja 1850. aastatel 19. sajandi Suurbritannias avardasid fotokunsti teemade piire.

 Esimesed professionaalid 
Šveitsis hakkas Franziska Möllinger (1817–1880) umbes 1842. aastal tegema Šveitsi maastikuvaateid dagerrotüüpidena, avaldades neist litograafilisi koopiaid 1844. aastal. Alates 1843. aastast tegeles ta ka professionaalselt portreede tegemisega. Umbes Sellest 20 aastat hiljem sai Alwina Gossauer (1841–1926) üheks esimeseks professionaalseks naisfotograafiks.

Prantsusmaal oli Geneviève Élisabeth Disdéri üks esimesi professionaale fotograafia valdkonnas. Koos oma abikaasa André-Adolphe-Eugène Disdériga, kes on tuntud carte de visite (visiitkaardi) protsessi patenteerimise poolest, asutas ta 1840. aastate lõpus Brestis dagerrotüüpia stuudio. Pärast seda, kui 1847. aastal ta abikaasa Pariisi kolis, jätkas ta äri üksi. 1855. aastal avas Madame Vaudé-Green Pariisis fotostuudio Photographie catholique, mis spetsialiseerus religioossete maalide, nagu Peter Paul Rubensi, Fra Bartolomeo ja Nicolas Poussini maalide fotopaberil reproduktsioonidele.

Bertha Wehnert-Beckmann oli tõenäoliselt Saksamaa esimene professionaalne naisfotograaf. 1843. aastal avas ta koos abikaasaga stuudio Leipzigis ja pärast tema surma 1847. aastal juhtis ta äri edasi üksinda. Emilie Bieber avas 1852. aastal Hamburgis dagerrotüüpia stuudio. Pärast aeglast algust läks äri ülesmäge ja ta juhtis stuudiot kuni 1885. aastani, mil ta andis selle üle oma vennapojale. 1863. aastal kolis saksa fotograaf Emma Kirchner Hollandi Delfti ja avas oma stuudio E. Kirchner & Co.

Ameerika Ühendriikides on Sarah Louise Judd (1802–1886) teadaolevalt teinud dagerrotüüpiat Minnesotas juba 1848. aastal. Samuti oli Dorothea Lange, kes alustas 1939. aastal maastike pildistamist ja muutis selle populaarsemaks kui see oli 1900. aastate alguses ning liikus edasi dokumentaalse fotograafia juurde, kus ta on loonud oma kuulsaimad teosed, nagu näiteks „Migrant Mother” („Rändav ema”). Elsa Dorfman on 1970. aastatel pildistanud võimsaid aktifotosid, et näidata võimestamist piltide kaudu ja leida viis, kuidas ennast fotode kaudu väljendada.

Ka Rootsis alustasid naised fotograafia alal tegutsemist varakult. Brita Sofia Hesselius tegeles dagerrotüüpia fotograafiaga Karlstadis juba 1845. aastal, Marie Kinnberg oli üks esimesi, kes kasutas uut fotograafiatehnikat Göteborgis aastatel 1851–52, ja Hedvig Söderström oli esimene naine, kes avas 1857. aastal pealinnas oma stuudio. Hilda Sjölin sai 1860. aastal Malmös professionaalseks fotograafiks ja avas seal järgmisel aastal stuudio. Ka Sofia Ahlbom lisas 1860. aastatel fotograafia oma tegevusalade hulka. 1864. aastal sai Bertha Valerius Stockholmis Rootsi kuningliku õukonna ametlikuks fotograafiks (hiljem järgnes talle tema õpilane Selma Jacobsson). 1860. aastatel oli Rootsis vähemalt 15 kinnitatud naisfotograafi, kellest kolm – Rosalie Sjöman, Caroline von Knorring ja Bertha Valerius – kuulusid oma eriala eliiti. 1888. aastal sai esimene naine, Anna Hwass, Fotografiska föreningeni (fotograafiaühingu) liikmeks.

Thora Hallager, üks Taani varasemaid naisfotograafe, kes tegutses tõenäoliselt Kopenhaagenis alates 1850. aastate algusest. Teda mäletatakse aga eelkõige Hans Christian Anderseni kauni portree poolest, mille ta tegi 1869. aastal. Norras avas Marie Magdalene Bull oma stuudio samuti 1850. aastatel.

Soomes avasid Caroline Becker Viiburgist ja Hedvig Keppler Turkust mõlemad oma stuudiod 1859. aastal, millele järgnes veel neli stuudiot, kuni Julia Widgrén sai 1860. aastate lõpus Soome esimeseks kuulsaks naisfotograafiks. Hollandis oli sama kümnendi jooksul esimene professionaalne naisfotograaf Maria Hille, kes töötas alates 1853. aastast koos abikaasaga tema stuudios ja juhtis seda oma nimel, kui ta 1863. aastal leseks jäi.

 Eestvedavad naisfotograafid 
Kaks Briti naist on jäänud meelde oma varase panuse eest kunstilisse fotograafiasse. 1850. aastate lõpus hakkas Lady Clementina Hawarden fotograafiaga tegelema. Kõige varasemad pildid olid maastikud, mis olid tehtud Hawardeni mõisas Dundrumis, Iirimaal. Pärast pere kolimist Londonisse 1862. aastal muutis ta oma lõuna Kensingtoni kodu esimese korruse stuudioks, täites selle rekvisiitidega, mida võib näha tema fotodel. Ta spetsialiseerus portreedele, eriti oma kahele vanemale tütrele, kes olid riietatud tolleaegsetesse kostüümidesse. Tema töö eest pälvis ta hõbemedalid Briti Fotograafiaühingu näitustel 1863. ja 1864. aastal. Veelgi laiemalt tunnustatud kunstilise töö pioneer on Julia Margaret Cameron. Kuigi tema huvi fotograafia vastu tekkis alles 1863. aastal, kui ta oli 48-aastane, asus ta teadlikult tegutsema, et fotograafia muutuks aktsepteeritavaks kunstivormiks, pildistades sadu portreid lastest ja kuulsustest. Kuigi tema pühendumust pehmele fookusele kritiseeriti tema eluajal sageli tehniliselt puudulikuna, moodustas see hiljem 20. sajandi alguses piktoreskse fotograafia liikumise aluse ja on nüüd laialdaselt tunnustatud. Caroline Emily Nevill ja tema kaks õde eksponeerisid 1854. aastal Londoni Fotograafiaühingus oma töid ja jätkasid Kentist arhitektuuriliste vaadete jäädvustamist vahatatud paberist negatiividel. Itaalias hakkas Napoleon III armuke Virginia Oldoin 1856. aastal fotograafiast huvituma, jäädvustades oma elu olulised hetked sadades autoportreedes, millel ta sageli kandis teatraalseid kostüüme.

 Stuudiotöö 19. sajandil 
Esimesed dokumenteeritud naiste juhitud fotostuudiod ingliskeelses maailmas avati 1860. aastatel. Enne seda olid naised avanud stuudiod Prantsusmaal, Saksamaal, Taanis, Soomes ja Rootsis 1840. ja 1850. aastatel.

1860. ja 1870. aastatel tegutsesid naised iseseisvate stuudiotena kahes kohas Maltal. Sarah Ann Harrison tegutses oma nime all aastatel 1864–1871. Adelaide Conroy tegutses koos oma abikaasa James Conroyga (fotograaf Richard Ellise mentor) aastatel 1872–1880.

Umbes 1866. aastal avas Shima Ryū koos abikaasa Shima Kakokuga stuudio Tokyos, Jaapanis. Uus-Meremaal aitas Elizabeth Pulman alates 1867. aastast abikaasa George'i tööd tema Aucklandi stuudios. Pärast tema surma 1871. aastal jätkas ta äri juhtimist kuni oma surmani 1900. aastal.

1867. aastal asutasid Marie-Lydie Bonfils ja tema abikaasa Félix Bonfils Liibanonis Beirutis piirkonna esimese fotostuudio Maison Bonfils. Pole teada, kui palju fotosid Lydie ise tegi, kuid arvatakse, et ta pildistas paljusid naiste portreid, kuna naisfotograafe eelistati tagasihoidlikkuse tõttu. Lydie juhtis stuudiot pärast Félixi surma 1885. aastal kuni oma evakueerimiseni Kairosse 1914. aastal, kui Ottomani impeerium astus Esimesse maailmasõtta.

Mitmed Taani naised avasid kiiresti oma stuudiod. Frederikke Federspiel (1839–1913), kes oli õppinud fotograafiat oma perega Hamburgis, avas stuudio Aalborgis 1870. aastate keskel. Mary Steen avas oma Kopenhaageni stuudio 1884. aastal, kui ta oli vaid 28-aastane, ning sai peagi Taani esimeseks naissoost õukonnafotograafiks, pildistades 1888. aastal printsess Alexandra portreid. Benedicte Wrensted (1859–1949) avas 1880. aastatel stuudio Horsensis, enne kui emigreerus Ameerika Ühendriikidesse, kus ta pildistas Idaho osariigis olevaid indiaanlasi.

Lina Jonn avas 1891. aastal oma fotostuudio Lundis, Rootsis, pärast töötamist soome fotograafi Per Alexis Brandti stuudios Helsingborgis. Kui ta abiellus ja pensionile jäi, andis ta stuudio ja kaubamärgi üle oma õele Maria Jonnile, kes oli temaga koos õppinud ja kes muutis nende kaubamärgi edukaks ettevõtteks.

Pärast fotograafia õpinguid Westminsteri ülikoolis avas Alice Hughes (1857–1939) 1891. aastal stuudio Londonis ja sai kiiresti kuningliku perekonna, moekate naiste ja laste juhtivaks fotograafiks. Oma karjääri tipphetkel töötas tema juures 60 naist ja ta tegi kuni 15 pildistamist päevas.

Üks esimesi naisfotograafe, kes avas stuudio New Yorgis, oli Alice Boughton, kes oli õppinud nii kunsti kui ka fotograafiat Pratti instituudis. 1890. aastal avas ta stuudio ja sai üheks linna silmapaistvamaks portreefotograafiks. [1] Saksa ja Alžeeria päritoluga Zaida Ben-Yusuf emigreerus 1895. aastal Suurbritanniast Ameerika Ühendriikidesse. 1897. aastal asutas ta New Yorgis portreestuudio, kus ta pildistas kuulsusi.

 Naisfotograafide ajalugu Ameerika Ühendriikides 
On mitmeid dokumenteeritud juhtumeid, kus naised tegutsesid stuudios üksi või koos oma abikaasadega 1860. aastatel ja enne seda. Üks näide on proua Elizabeth Beachbard (sündinud umbes 1822–1828, surnud 1861), kes sulges oma stuudio New Orleansis Ameerika kodusõja alguses, et pildistada sõdureid Camp Moore'is Louisianas. Ta suri seal haiguse tagajärjel 1861. aasta novembris ja on sinna ka maetud. Pärast 1920. aastate tohutut kultuurilist arengut suurenes naisfotograafide arv drastiliselt, hinnanguliselt umbes 5000-ni. Hoolimata sellest, et soolised piirangud olid endiselt ilmsed, võimaldas fotograafia naistel oma loovust väljendada. Sellega kaasnesid paljud erinevad võimalused, sealhulgas erinevad väljaanded, nagu „American Amateur Photographer”, mis võimaldasid naisfotograafidel oma oskusi veelgi enam näidata. Naiste esilekerkimine fotograafias võib olla seotud progressiivse ajastuga, mil naiste rollid meie igapäevaelus muutusid tohutult ja pöördusid ümber. Selle aja jooksul kuulusid paljud naisfotograafid väidetavalt fotograafiaorganisatsioonidesse.

 Naisfotograafid Viennast 
Sõjaeelses Viinis, tõenäoliselt rohkem kui üheski teises Euroopa linnas, oli naiste, eriti juudi naiste juhitud fotostuudiod arvuliselt tunduvalt ülekaalus meeste juhitud stuudiotest. Kokku oli linnas umbes 40 naist, kellel olid oma stuudiod, kuid neist kõige kuulsam oli kahtlemata Dora Kallmus (1881–1963). Madame d'Ora nime all tuntud Kallmus astus 1905. aastal Viini Fotograafiaühingu liikmeks ja avas seal 1907. aastal stuudio. Pärast edu saavutamist Austria-Ungari aristokraatia seas avas ta koos kolleegi Arthur Bendaga teise stuudio Pariisis, domineerides 1930. aastatel ühiskonna- ja moefotograafia areenil. Lisaks fotograafia rollile said Dora Kallmuse stuudiod moes kohtumispaikadeks intellektuaalse eliidi jaoks. Teised naisfotograafid, kes alustasid edukat karjääri Viinis, olid Trude Fleischmann (1895–1990), kes sai kuulsaks tantsija Claire Bauroffi aktiseeriaga enne New Yorki kolimist ja Claire Beck (1904–1942), kes suri natside koonduslaagris Riias. Margaret Michaelis-Sachs (1902–1985), kes lõpuks emigreerus Austraaliasse, alustas oma fotograafiakarjääri samuti Viinis. Teda mäletatakse 1930. aastatel Krakovis juudi turul pildistatud stseenide poolest. Lotte Meitner-Graf kolis 1937. aastal Inglismaale ja avas 1953. aastal oma stuudio Londonis.

 Maastiku- ja tänavafotograafia 
Sarah Ladd (1860–1927) hakkas 19. sajandi lõpus Oregonis maastikufotosid tegema. Tema Columbia jõe pildid, mille ta arendas välja paatmaja pimikus, olid 2008. aastal väljas Portlandi kunstimuuseumis. Briti päritolu Evelyn Cameron (1868–1928) tegi 19. sajandi lõpus ulatusliku seeria erakordselt selgeid fotosid Montanast ja selle elanikest. Need avastati uuesti 1970. aastatel ja avaldati raamatuna pealkirjaga „Photographing Montana 1894–1928: The Life and Work of Evelyn Cameron” (Fotografeerides Montanat 1894–1928: Evelyn Cameroni elu ja töö).

Laura Gilpin (1891–1979), kelle mentoriks oli Gertrude Käsebier, on tuntud oma piltide poolest Ameerika põlisrahvastest ja Lõuna-Lääne maastikutest, eriti 1930. aastatel tehtud fotode poolest. Berenice Abbott (1898–1991) on tuntud oma mustvalgete fotode poolest New Yorgist aastatest 1929–1938. Suur osa töödest loodi föderaalse kunstiprojekti raames; valik neist avaldati esmakordselt raamatuna 1939. aastal pealkirjaga „Changing New York” [Muutuv New York]. See on ajalooline kroonika paljudest nüüdseks hävinenud hoonetest ja Manhattanil asunud linnaosadest.

Mehhikos on Lola Álvarez Bravo (1903–1993) tuntud oma portreede ja kunstilise panuse poolest, mille eesmärk oli säilitada oma riigi kultuur. Tema teosed on esindatud rahvusvaheliste muuseumide kogudes, sealhulgas New Yorgi moodsa kunsti muuseumis. Tema enda sõnadega: „Kui mu fotodel on mingi tähendus, siis see, et need esindavad Mehhikot, mis kunagi eksisteeris.”

 Fotoajakirjandus ja dokumentaaltöö 
Ameerika Kongressi Raamatukogu trükiste ja fotode osakond säilitab miljoneid pilte, mis on loodud avaldamiseks ajakirjades ja ajalehtedes. Ameerika Kongressi Raamatukogu trükiste ja fotode veebikataloog võimaldab otsida naissoost fotoajakirjanike tehtud pilte nime järgi.

 Pioneerid - 1800ndate lõpp ja 1900ndate algus 
Kanadas sündinud Jessie Tarbox (1870–1942) on tuntud kui Ameerika esimene naissoost fotoajakirjanik, kes 1899. aastal pildistas Massachusettsi osariigi vanglat ajalehe Boston Post jaoks. 1902. aastal võeti ta tööle ajalehtedesse The Buffalo Inquirer ja The Courier. Zaida Ben-Yusuf oli naine, kes teenis iseseisvalt elatist hoolimata 20. sajandil naistele piiratud karjäärivõimalustest. Gerhardi õed avasid 1903. aastal oma fotostuudio Missouri osariigis ja nende fotod ilmusid sageli kohalikes ja riiklikes meediakanalites.

 Teised pioneerid 
Anna Benjamin (1874–1902) oli esimene naissoost fotoajakirjanik, kes kajastas sõda. Kuigi tehniliselt oli naistel sõjapiirkonnas viibimine keelatud, kajastas ta Hispaania-Ameerika sõda ajakirja Leslie's Weekly jaoks. Harriet Chalmers Adams (1875–1937) oli maadeavastaja, kelle ekspeditsioonifotod avaldati ajakirjas National Geographic. Ta töötas Esimese maailmasõja ajal Harper's Magazine'i korrespondendina Euroopas ja oli ainus naisajakirjanik, kellel lubati külastada kaevikuid. Teine Esimese maailmasõja ajal Prantsusmaal tegutsenud sõjakorrespondent oli Helen Johns Kirtland (1890–1979), kes töötas ajakirja Leslie's Weekly heaks.

Imogen Cunningham (1883–1976) on tuntud oma botaaniliste fotode, aktide ja tööstusmaastike poolest. Ta oli California-põhise rühmituse Group f/64 liige, mis oli tuntud oma pühendumuse poolest lihtsate objektide terava fookusega kujutamisele. Margaret Bourke-White (1906–1971) oli esimene välismaalane, kes pildistas Nõukogude tööstust, samuti esimene naissoost sõjakorrespondent ja esimene naisfotograaf, kes töötas ajakirja Life heaks. Ülemaailmse Majanduskriisi ajal töötas Dorothea Lange (1895–1965) ümberasustamisametis, kus ta pildistas ümberasustatud taluperekondi ja võõrtöötajaid. Tema fotod jagati tasuta ajalehtedele ja neist said selle aja ikoonid. Ka romaanikirjanik Eudora Welty pildistas Ülemaailmse Majanduskriisi ajal mõjutatud perekondi, eriti Mississippi maapiirkondades, luues märkimisväärse teoste kogumi.

1930. aastate alguses avaldas Marvin Breckinridge Patterson (1905–2002) oma maailmareiside fotod ajakirjades Vogue, National Geographic, Look, Life, Town & Country ja Harper's Bazaar. Marion Carpenter (1920–2002) oli esimene naissoost riiklik pressifotograaf ja esimene naine, kes kajastas Valget Maja. Virginia de Carvalho oli esimene naissoost pressifotograaf Ameerika Ühendriikide läänerannikul. Edie Harper (1922–2010) oli Teise maailmasõja ajal fotograaf, kus ta pildistas kodumaal erinevaid ehitisi, nagu hüdroelektrijaamad ja tsementproovid. Edie töötles filmi insenerikorpuse laboris. Tema sõjaajal tehtud fotod said suure tunnustuse osaliseks ja neid näidati 1961. aastal Cincinnati kaasaegse kunsti keskuse näitusel.

Mary Ellen Mark (1940–2015) oli Ameerika fotograaf, kes oli tuntud oma fotoajakirjanduse / dokumentaalfotograafia, portreede ja reklaami poolest. Ta avaldas 18 raamatut, millest tuntuim on Streetwise, millest sai ka dokumentaalfilm. Raamatu Ward 81 (1979) jaoks elas ta kuus nädalat koos patsientidega Oregoni osariigi haigla naiste osakonnas. Tema fotosid on avaldatud suurtes ajakirjades Life, Rolling Stone, The New Yorker, New York Times ja Vanity Fair. Aastatel 1977–1998 oli ta Magnum Photos liige. Vivian Maier (1926–2009) tegi üle 150 000 foto, peamiselt inimestest ja tänavastseenidest Chicagos ja New Yorgis 1950. ja 1960. aastatel, kuid sai kuulsaks alles 21. sajandi alguses.

 Sürrealism 
Mitmed naised kasutasid fotograafiat vahendina, et väljendada oma huvi sürrealismi vastu. Prantsusmaalt pärit Claude Cahun (1894–1954) on tuntud oma lavastatud autoportreede poolest, mida ta hakkas tegema 1920. aastatel. Cahun on tuntud oma autoportreede poolest, mida ta kasutas soolise identiteedi väljendamiseks ja sürrealismiga mängimiseks oma loomingus. Horvaatias sündinud Dora Maar (1907–1997) arendas samuti oma huvi sürrealismi vastu Prantsusmaal, suheldes André Bretoni ja teistega. Tema elavad portreed 1930. aastate algusest toovad esile näojooned, nagu oleks need joonistanud kunstnik. Ameeriklane Lee Miller (1907–1977) ühendas oma moefotograafia sürrealismiga, suheldes Pablo Picassoga Pariisis enne New Yorki naasmist. Ta lõi mõned oma aja kõige silmapaistvamad aktifotod.

Sürrealism jätkas naisfotograafide huvi äratamist ka 20. sajandi teisel poolel. Henriette Grindat (1923–1986) oli üks väheseid Šveitsi naisi, kes huvitus kunstifotograafiast, suhtles André Bretoniga ja tegi hiljem koostööd Albert Camusega, kellega ta avaldas pilte Sorgue'i jõest Lõuna-Prantsusmaal. 1940. aastate lõpust alates hakkas tšehh Emila Medková (1928–1985) 1947. aastal looma sürrealistlikke teoseid, eelkõige märkimisväärseid dokumentaalseid pilte linnakeskkonnast rõhuvates sõjajärgsetes aastates. Kuigi ta ei olnud rangelt võttes sürrealist, näitas tuntud Mehhiko fotograaf Lola Álvarez Bravo (1907–1993) kogu oma karjääri jooksul sürrealismi elemente, eriti oma portreedes Frida Kahlost ja María Izquierdost. Oma lühikese elu jooksul uuris Francesca Woodman (1958–1981), keda mõjutasid André Breton ja Man Ray, keha ja selle ümbruse suhet, mis ilmnes sageli osaliselt varjatuna tema mustvalgetes fotodes. Tuntud oma eksperimentaalsete alternatiivfotograafia tehnikate ja sürrealistlike kujutiste poolest, loonud Merry Moor Winnett (1951–1994) viljaka loomingukogu, mis on inspireeritud sellistest kunstnikest nagu Jerry Uelsmann.

 Ameerika osaluse arenemine 
Peter E. Palmquist, kes uuris naisfotograafide ajalugu Californias ja Ameerika lääneosas aastatel 1850–1950, leidis, et 19. sajandil oli umbes 10% kõigist Ameerika Ühendriikide fotograafidest naised, kuid 1910. aastaks oli see näitaja tõusnud umbes 20%ni. Algusaegadel olid enamik kommertsfotograafina töötavaid naisi abielus fotograafiga ja kuni 1890. aastani peeti iga iseseisvalt töötavat naist julgeolekuna. Kui pildistamise tehniline protsess muutus lihtsamaks, ilmus rohkem amatööre, kellest paljud osalesid fotograafiaorganisatsioonides. 20. sajandil oli naistel endiselt raske saada edukateks fotograafideks.

 Portreed 
Marian Hooper Adams (1843–1885) oli üks Ameerika varasemaid portreefotograafe, kes alates 1883. aastast pildistas perekondi, sõpru ja poliitikuid ning arendas ise kõik fotod. Sarah Choate Sears (1858–1935) sai amatöörfotograafina rahvusvahelise tuntuse, kui hakkas looma kauneid portreesid ja lilleuuringuid. Ta sai peagi Londoni Linked Ringi ja New Yorgi Photo-Secessioni liikmeks. Elizabeth Buehrmann Chicagost (u 1886–1963) spetsialiseerus 20. sajandi alguses juhtivate ärimeeste ja silmapaistvate ühiskonnadaamide portreede pildistamisele nende kodudes ning sai 1907. aastal kuulsasse Pariisi fotoklubisse liikmeks. Caroline Gurrey (1875–1927) on tuntud oma 1904. aastal Hawaii'l pildistatud segarahvusest laste seeria poolest. Paljud neist olid väljas Seattle'is Alaska–Yukon–Pacific ekspeditsioonil. Doris Ulmann (1884–1934) alustas amatöörfotograafina, kuid sai professionaaliks 1918. aastal. Lisaks silmapaistvate intellektuaalide portreedele dokumenteeris ta lõunaosa mägirahvaid, eriti Appalachi mäestiku elanikke.

1930. aastatel pildistas Consuelo Kanaga (1894–1978) paljusid tuntud kunstnikke ja kirjanikke ning sai üheks vähestest fotograafidest, kes on loonud kunstilisi portreid. Tema foto saledast mustanahalisest naisest ja tema lastest oli 1955. aastal esitatud Edward Steicheni näitusel „Family of Man”. Ruth Harriet Louise (1903–1940) oli esimene naisfotograaf, kes tegutses Hollywoodis, kus ta juhtis aastatel 1925–1930 Metro-Goldwyn-Mayeri portreestuudiot, pildistades paljusid staare, sealhulgas Greta Garbot ja Joan Crawfordit.

 Afroameerika naised fotograafias 

 Ajalugu 
Fotod on pildid asjadest ja asjade kohta. Ühiskonna arenedes on afroameerika fotograafid olnud olulised autentsete kujutiste säilitamisel mustast kultuurist ja selle kohta. Afroameerika naiste osalemine fotograafias hakkas laialdaselt tunnustust leidma 20. sajandi keskel ning kasvava tunnustusega kaasnes fookuse nihkumine sotsiaalsetele, majanduslikele ja poliitilistele tingimustele. Mõned tuntumad afroameerika naisfotograafid on Carrie Mae Weems, Lorna Simpson ja Coreen Simpson.

 Carrie Mae Weems 
Portlandis, Oregoni osariigis sündinud Carrie Mae Weems alustas oma karjääri 1973. aastal, kui ta sai oma esimese kaamera. Tema esialgne huvi kunstide vastu tekkis 1965. aastal, kui ta kohtus oma eluaegse sõbra Tom Vintersiga ja hakkas osalema tänavateatris ja tantsus. Kuigi Weems on tuntud kui tunnustatud fotograaf, hõlmavad tema tööd teksti, kangast, heli, digitaalseid pilte, installatsioone ja videot. 

Erinevate meediumite kaudu on Weems seadnud oma missiooniks uurida perekondlikke suhteid, soorolle, rassismi, seksismi, klassi ja erinevate poliitiliste süsteemide ajalugu. 1976. aastal tutvus ta Dawoud Beyga ja neil tekkis pikaajaline sõprus ja professionaalne suhe. Euroopa tööreisil intervjueeris Bey Weemsi ajakirjas BOMB, mis keskendub kunstnike vestlustele.

 Lorna Simpson 
Lorna Simpson alustas oma karjääri moefotograafina, pildistades inimesi, kelle stiili ta imetles. Simpson suutis arendada oma oskusi ja sai fotoajakirjanikuks, kes jäädvustas pilte poliitikast, kultuurist, muusikast ja spordist.

Lorna Simpson õppis fotograafiat mitmes ülikoolis ning teda peeti kontseptuaalse fotograafia pioneeriks juba enne oma karjääri tippu jõudmist. Oma tööga soovib Simpson vaidlustada ühiskonna traditsioonilisi vaateid soole, identiteedile, kultuurile, ajaloole ja mälestustele. Tema suureformaadilised fotod ja tähendusrikas tekst loovad koos tugeva visuaalse mõju.

Tema töid võib leida muuseumides üle kogu riigi, näiteks Modern Art Museumis (New York), Museum of Contemporary Artis (Chicago) ja Walker Art Centeris (Minneapolis), ning paljudes teistes muuseumides üle maailma.

 Coreen Simpson 
Coreen Simpson, kes on tuntust kogunud fotoajakirjanikuna, alustas oma karjääri avaldatud kirjanikuna. Tema huvi kogemuste kirjaliku dokumenteerimise vastu kasvas armastuseks visuaalkunstide vastu, kui ta võttis ühendust ajakirjaga Essence seoses artikliga, mille ta tahtis kirjutada ärireisist Lähis-Idasse. Kuigi artikkel ei avaldatudki, suurenes tema huvi fotoajakirjanduse vastu.

Simpsoni sõber Walter Johnson sai tema suurimaks mentoriks ja juhendajaks, kui ta laiendas oma teadmisi fotograafia valdkonnas. Ta õppis ka Frank Stewarti töömeetodeid ja omandas tugeva oskuse fotograafia ajaloo valdkonnas. Üks tema suurimaid raskusi oli eristada oma visuaalset stiili oma inspiratsiooniallikate omast.

Simpsoni loomingule on suurimat mõju avaldanud neli isikut: Diane Arbus, Baron Adolph DeMeyer, Joel Peter Witkin ja Weegee. Nii kontseptuaalselt, metoodiliselt kui ka loominguliselt on igaüks neist fotograafidest oma viisil mõjutanud Simpsoni lähenemisviisi.

 Elizabeth „Tex" Williams 
Elizabeth „Tex“ Williams oli Teise maailmasõja sõjaväefotograaf, kes töötas sõja viimasel aastal. Ta oli üks esimesi naisi, kes saavutas fotograafia karjääri, mis ulatus kaugemale pelgalt „kaameratüdrukust“.

 Rahvusvahelised naisfotograafid pärast 1950. aastaid 
20. sajandi teisel poolel leidsid illustreeritud ajakirjad, nagu National Geographic ja fotoraamatud üha suurema lugejaskonna kogu maailmas ning mõned naissoost fotoajakirjanikud said kuulsaks oma tööga eksootilistes paikades ja inimeste seas.

Leni Riefenstahl, saksa filmitegija, kes oli 1930. ja 1940. aastatel teinud propagandafilme natsirežiimi jaoks, pöördus 1960. aastatel fotograafia poole. Oma teises karjääris sai ta tuntuks oma raamatute Die Nuba (tõlgituna „Viimased nubad”) ja Die Nuba von Kau („Kau nubad”) kaudu, milles ta kujutas hõimude elu Lõuna-Sudaanis. Ameerika fotokriitik Susan Sontag nägi neis piltides „fašistlikku esteetikat” ja arendas oma kriitikat välismaalaste vaatepunkti ja arhailise Aafrika elustiili tõlgenduse suhtes oma esseekogus „Fotograafiast.” Teisalt hindasid teised kriitikud, nagu ameerika kirjanik ja fotograaf Eudora Welty, filmi „Die Nuba” positiivselt. Hiljem pildistas Riefenstahl ka 1972. aasta olümpiamänge Münchenis ja avaldas fotosid veealuse elu ja kuulsuste, nagu Mick ja Bianca Jagger kohta.

Ameerika fotograafi Carol Beckwithi ja austraalia Angela Fisheri 14 raamatu seas on fotod Lõuna-Sudaani dinka rahvast ja teistest Aafrika rahvastest, nagu maasai, mis on neile toonud kuulsust dinka rahva iidsete karjakasvatustavade esteetiliselt kujundatud piltide eest. Margaret Courtney-Clarke (sündinud 1949) on Namiibia dokumentaalfotograaf ja fotoajakirjanik, kes elab Swakopmundis. Tema tööd „uurivad sageli Namiibia kiiresti muutuva maastiku tingimustes ellujäävate kogukondade vastupidavust” ning ta on avaldanud kolmeosalise raamatute sarja Aafrika naiste kunstist.

Graciela Iturbide (sündinud 1942) Mehhikost on alates 1970. aastatest korraldanud arvukalt näitusi ja pälvinud rahvusvahelist tunnustust oma mustvalge fotode eest Mehhiko naistest, millel on sageli kujutatud stseene põlisrahvaste kogukondadest.

 Lesbidest naisfotograafid 

 Ajalugu 
Paljud lesbid leiavad tööd ja loomingulist rahuldust fotograafidena. Kuigi lesbid on tegelenud fotograafiaga alates selle leiutamisest 1839. aastal, on paljud 19. ja 20. sajandi alguse lesbi fotograafide tööd kadunud, hävitatud või jäänud avaldamata lesbidele suunatud sotsiaalse stigma tõttu. Professionaalsed lesbi fotograafid võisid samuti oma seksuaalsust varjata. Kuigi kõiki professionaalsete fotograafidena töötanud naisi peeti soolistele normidele vastu astujateks, võisid lesbid fotograafia elukutse omaks võtta kui viisi teenida raha ilma meestest sõltumata. E. Jane Gay (1830–1919) peetakse varaseimaks teadaolevaks lesbi fotograafiks.

Lesbid tegid fotosid ka eneseväljenduse eksperimenteerimiseks. Lesbid pildistasid ennast, oma sõpru ja oma armukesi, kes embasid üksteist intiimsetes keskkondades, vihjates samasoolistele suhetele, ilma et see oleks olnud otseselt erootiline. Alice Austen (1866–1952) pildistas oma sõpru, kes kandsid meeste riideid või osalesid traditsioonilistes mehelikes tegevustes, nagu suitsetamine. Need pildid ei olnud peamiselt mõeldud kaubanduslikuks kasutamiseks, vaid olid pigem isiklikud mälestusesemed, mida fotograafid ja modellid üksteisega jagasid.

 Pärast Stonewalli 
20. sajandi lõpus inspireerisid Ameerika Ühendriikide teise laine feministlik liikumine ja Stonewalli rahutuste järel tekkinud geide vabastusliikumine püüdlusi luua ühtne lesbi identiteet spetsiaalsete kultuuriliste artefaktidega, nagu näiteks selgesõnaliselt lesbidele pühendatud kunst, sealhulgas lesbidele pühendatud fotograafia. Need pildid arendasid uusi kunstilisi suundumusi, sealhulgas seksuaalse tegevuse ja suguelundite kujutamist. Joan E. Biren (sündinud 1944) avaldas 1979. aastal esimese lesbidest portreede fotokogumiku „Eye to Eye, Portraits of Lesbians” („Silm silma vastu, lesbidest portreed”). Teised mõjukad lesbidest fotograafid on Tee Corinne (1943–2006) ja Cathy Cade (sündinud 1942).

Teadlased on väitnud, et 1970. ja 1980. aastate lesbi kunstnikud ja aktivistid nimetasid oma kunsti tahtlikult „lesbi kunstiks”, et edendada ühenduse tunnet, mis erines laiemast feministlikust liikumisest. Jan Zita Grover väitis, et selle kunstiliikumise kujutatud lesbi identiteet oli kultuuriliselt omane kolonisaatoreid ühiskondadele, nagu Ameerika Ühendriigid ja Suurbritannia, ning seega ei esindanud see põlisrahvaste soolise identiteedi ja seksuaalsuse süsteeme.

 Suurbritannia naiste agentuur 
Suurbritannias asutati 1983. aastal naiste fotokunstiga tegelev agentuur Format, mis sündis Maggie Murray ja Val Wilmeri ideest. Kaks aastakümmet, kuni 2003. aastani tegutsenud Format esindas naisfotograafe, sealhulgas Jackie Chapmanit, Anita Corbini, Melanie Friendi, Sheila Grayd, Paula Glassmani, Judy Harrisoni, Pam Isherwoodi, Roshini Kempadood, Jenny Mathewsi, Joanne O'Brieni, Raissa Page'i, Brenda Prince'i, Ulrike Preussi, Mirium Reiki, Karen Robinsonit, Paula Sollowayd, Mo Wilsonit ja Lisa Woolletti.

 21. sajand 
Kaasaegsed naisfotograafid jätkavad uute teede avamist fotograafia valdkonnas. Annie Leibovitz jäädvustab silmapaistvaid, tavaliselt poseeritud pilte kuulsatest ja tundmatutest inimestest, avaldades fotosid ajakirjade Vanity Fair, Vogue ja Rolling Stone kaanepiltidel, mis annavad laia ülevaate Ameerika populaar kultuurist.

Cindy Shermani looming muudab fotograafia performance-kunstiks, et uurida traditsioonilisi ja popkultuurilisi müüte naiselikkusest. Tema looming uurib kaudselt identiteedi ja stereotüüpide, esindatuse ja reaalsuse, massimeedia funktsiooni ja portreede olemuse küsimusi.

Kaasaegseid naisfotograafide teoseid on palju. Ainult naistele pühendatud fotonäitused on vastuolulised, kuid neid peetakse oluliseks, et rõhutada meeste domineerimise ebavõrdsust fotograafia ajaloos, ning need muutuvad üha levinumaks.

Mõned tuntud kaasaegsed naisfotograafid, kes on sündinud 1950. ja 1960. aastate alguses, on: Rineke Dijkstra, Nan Goldin, Jitka Hanzlová, An-My Lê, Vera Lutter, Sally Mann, Bettina Rheims, Ellen von Unwerth, JoAnn Verburg ja Carrie Mae Weems. Nooremate kaasaegsete fotograafide hulka (sündinud 1970. aastate alguses) kuuluvad Lynsey Addario, Rinko Kawauchi, Hellen van Meene, Zanele Muholi, Viviane Sassen ja Shirana Shahbazi. Hiljutiste kaasaegsete fotograafide hulka kuuluvad Petra Collins, Juno Calypso, Ilana Panich-Linsman, Delphine Fawundu, Shirin Neshat, Sophie Calle, Laura Aguilar ja Genevieve Cadieux.

 Naisfotograafid Aafrikast 
Aafrika naisfotograafid on loonud fotosid, mis aitavad määratleda „Aafrika identiteeti”. Nende fototööd kajastavad sageli sotsiaalseid kommentaare, kultuuritavasid ja sisaldavad identiteedi, esindatuse, mitmekesisuse, traditsioonide, vaimsuse, sotsiaalse õigluse, taassünni, tervendamise, ilu, töö ja võimustamise teemasid. Mõned Ida-Aafrika naisfotograafid on kujundanud ajaloo ümber, asetades kolonialismi kujutised kõrvuti kaasaegsete piltidega. Organisatsioon African Women in Photography (AWiP) asutati 2020. aastal, et luua rohkem võimalusi Aafrika nais- ja mitte-binaarsetele fotograafidele, kes tegutsevad nii dokumentaal- kui ka kunstfotograafia valdkonnas. Selle näiteid võib leida Felicia Abbani, Joana Choumali, Mmekutmfon Essieni, Adéọlá Ọlágúnjú, Aïda Mulunehi ja Nontsikelelo Veleko töödest.

 Naisfotograafid Lähis-Idast 
Viimastel aastakümnetel on Lähis-Ida naisfotograafid tõusnud esile oluliste häältena ülemaailmses kaasaegses kunstis, kasutades fotograafiat selliste teemade uurimiseks nagu soorollid, identiteet, traditsioonid, religioon, sõda, diaspora ja tsensuur. Nende loomingus segunevad sageli dokumentaalne ja kontseptuaalne vorm, mis paneb proovile nii lääne arusaamad kui ka kohalikud kultuurilised tabud. Selle näiteid leiab Shirin Aliabadi, Boushra Almutawakeli, Tasneem Alsultani, Lalla Essaydi, Shadi Ghadiriani, Tanya Habjouqa, Rula Halawani, Nermine Hammam, Rania Matar, Shirin Neshat, Newsha Tavakolian ja Mahdiyeh Afshar Bakeshloo loomingus.

 Auhinnad 
1903. aastal oli Emma Barton (1872–1938) esimene naine, kellele anti Kuningliku Fotograafiaühingu medal. See anti talle süsiniktrükise eest pealkirjaga „The Awakening” („Ärkamine”).

Pulitzeri fotopreemia on alates 1942. aastast antud silmapaistvate saavutuste eest ajakirjandusfotograafias. Esimene naine, kes selle auhinna pälvis, oli Virginia Schau (1915–1989), amatöörfotograaf, kes pildistas kaht meest, keda päästeti traktorihaagise kabiinist, mis riputas Reddingi silla all Californias. [2]

2000. aastal sai Marcia Reed (sündinud 1948), esimene naissoost fotograaf, kes liitus Rahvusvahelise Kinematograafide Gildiga, ka esimese naisena 2000. aastal Operaatorite Ühingu elutööpreemia fotograafia valdkonnas.

 Viited 

https://en.wikipedia.org/wiki/Women_photographers

Kategooria:Fotograafia
Kategooria:Naised