Õpimotivatsioon

Õpimotivatsioon on õpilaste valmisolek pidada õpitegevusi mõttekateks ja vaeva väärivateks ning püüd õpitegevuste abil jõuda soovitud tulemuseni. Koolis õppimine on kognitiivne protsess: tuleb aru saada keerukatest ideedest ja meelde jätta esitatud infot. Et edukas olla, peab õpilane suutma infot aktiivselt töödelda, seostama õpitut varasemate teadmistega ning veenduma, et ta sai õpitust aru.

Õpimotivatsioon jaguneb kaheks: sisemiseks ja väliseks. Sisemise motivatsiooni korral õpitakse iseenda jaoks ning fookus on ülesande lahendamisel.  Sisemiselt motiveeritud õpilasi ei ajenda tagajärjed, vaid tasuks on huvi ja rahulolu . Väline motivatsioon ajendab inimest osalema mingis tegevuses eesmärgi saavutamiseks. . Väliselt motiveeritud tegevuste tasu on midagi materiaalsemat, näiteks hinde saamine või tegevuse lõpetamine . Edward Deci arvates sõltub sisemise motivatsiooni tugevus sellest, kuivõrd õpilane tunneb, et ta kontrollib oma tegevusi. Kui õpilasel tekib tunne, et tema kompetentsusele ja enesemääratlusele seatakse piiranguid, siis nõrgeneb sisemine motivatsioon. Õpilased tunnevad end pädevate ning iseseisvatena siis, kui neile esitatud väljakutsed on piisavalt uudsed, huvitavad ning pingutust nõudvad. Deci arvates võib sisemist motivatsiooni vähendada liigne väline tasustamine, eriti siis, kui see ei sõltu tehtud töö kvaliteedist. 

 Motivatsiooniteooriad 

Psühholoogidel ei ole õnnestunud luua ühte terviklikku motivatsiooniteooriat, sest motivatsioon on keerukas psüühiline seisund, mida mõjutavad paljud erinevat tüüpi faktorid. 
Seetõttu pole ka võimalik luua kõikehaaravat õpimotivatsiooni kujundamise metoodikat. See-eest on välja töötatud mitmeid psühholoogilisi kontseptsioone ja mudeleid, mis käsitlevad motivatsiooni kujunemise erinevaid tahke ning nendele tuginevaid strateegiaid õpimotivatsiooni arendamiseks. 

 Maslow’ vajaduste hierarhia 

Ameerika psühholoog Abraham Maslow lõi vajaduste hierarhia, kus väitis, et inimese vajadused kasvavad progresseeruvalt. Kui madalama taseme vajadused on rahuldatud, püüavad inimesed täita järgmise astme vajadusi. Mida lähemale jõutakse teatud vajaduse rahuldamisele, seda tähtsamaks muutub sellest kõrgemal seisev vajadus. Et inimest motiveerida, tuleb kõigepealt mõista, millisel tasandil ta asub. Vajaduste tasandid on järgmised: 
 Füsioloogilised vajadused (toit, vesi, peavari, puhkus)
 Turvalisusvajadus (füüsiline ja emotsionaalne kaitstus, kindlustunne nende kestvuse suhtes)
 Kuuluvusvajadus (ühtekuuluvustunne, sõprussuhete olemasolu, kuulumine gruppi)
 Tunnustusvajadus (staatus, tähelepanu, tunnustuse saamine)
 Eneseteostusvajadus (areng, oma potentsiaali saavutamine)
Maslow jagas vajaduste tasandid veel omakorda madalama ja kõrgema astme vajadusteks. Madalama astme vajadusi rahuldatakse väliselt. Nendeks on füsioloogilised ja turvalisuse vajadused. Kõrgema astme vajadusi rahuldatakse sisemiselt. Nendeks on kuuluvusvajadus, tunnustusvajadus ning eneseteostusvajadus. 

Maslow' järgi on esmatähtis, et õpilaste füsioloogilised vajadused oleksid täidetud, et pakkuda neile täisväärtuslikku õpikeskkonda. Kool peab pakkuma mitmekesist koolilõunat, puhtaid ja turvalisi klassiruume ning võimalust puhkepausideks.  Kui õpikeskkonnas on näiteks liiga madal toatemperatuur, siis õpilased keskenduvad sooja saamisele, mitte õppimisele . Turvalisusvajaduse täitmiseks peab koolis valitsema turvaline atmosfäär, kus õpilaste ja õpetajate vahel on usaldav suhe. Koolis tuleb rääkida ka kiusamisest ning vaimsest tervisest, et õpilaste turvalisusvajadused oleksid täidetud. Kuuluvusvajaduse täitmiseks tuleb julgustada õpilasi omavahel koostööd tegema näiteks läbi grupitööde. Õpilaste head omavahelised suhted on väga tähtsad, et seda vajadust täita. Tunnustusvajaduse täitmiseks tuleb õpilasi tunnustada, anda konstruktiivset tagasisidet. Eneseteostusvajaduse täitmiseks tuleb anda õpilastele võimalus olla loov, lahendada ülesandeid, mis nõuavad kriitilist mõtlemist, hõlmavad isiklikke huvisid ja võimaldavad andeid arendada. Kui selline keskkond on loodud, siis on õpilased motiveeritud ning suudavad õppida efektiivselt.

 Eesmärgiteooria 

Tänapäeval on motivatsiooni uurijad üha enam hakanud vajaduste asemel rääkima eesmärkidest. Suurem osa inimese tegevusest on eesmärgipärane, kuid mitte tingimata täielikult. Kui ükski vajadus inimest otseselt tegudele ei sunni, võetakse aeg maha, ehkki ka siis otsustatakse tavaliselt selliste tegevuste kasuks, mis viitavad eesmärkide olemasolule – näiteks tehakse uinak eesmärgiga puhata või loetakse, et midagi uut teada saada. 

1990. aastal avaldasid psühholoogid Edwin Locke ja Gary Latham raamatu, kus nad pakkusid välja raamistiku, kuidas eesmärke efektiivsemalt püstitada ja teostada. Locke ja Latham sõnastasid viis põhimõtet, mille alusel eesmärke püstitada. Nendeks on selgus, väljakutse, pühendumus, tagasiside ja ülesande keerukus. Selgus tähendab, et püstitatud eesmärgid peavad olema konkreetsed ning üheseltmõistetavad, et motivatsioon tõuseks. Ka piisavat väljakutset pakkuvad eesmärgid suurendavad motivatsiooni taset. Pühendumus viitab inimese sisemisele valmisolekule eesmärgi nimel tegutseda. Tagasiside olulisus seisneb tegevusele keskendumises: tagasiside abil saab inimene oma tähelepanu õigele ülesandele koondada. Eesmärgiks seatud ülesanne peab olema mõõdukalt keerukas, et inimesed püsiksid motiveeritutena. Motivatsiooni tase suureneb, kui kõiki neid põhimõtteid on järgitud.  

Individuaalsest vaatenurgast aitab eesmärkide seadmine oluliselt kaasa käitumise muutumisele isiklikul tasandil: see suurendab motivatsiooni ja sooritusvõimet. Õpilased peavad ise endale eesmärke seadma, et saavutada oodatud tulemus. Sellegipoolest saavad ka õpetajad klassiruumis õpilasi eesmärkide püstitamise abil motiveerida.

 Vooseisund 

Ungari päritolu Ameerika psühholoog Mihály Csíkszentmihályi arendas välja termini vooseisund (flow). Vooseisund on seisund, kus inimesed on tegevusse nii kaasatud, et miski muu ei näi enam oluline. Kogemus on nii nauditav, et inimesed jätkavad tegevust pelgalt tegevuse pärast.  Csíkszentmihályi uuris inimeste kogemusi hetkedel, mil nad olid süvenenud nauditavasse tegevusse. Ta eeldas, et vooseisund tekib puhkamise või meelelahutuse ajal, kuid tuli välja, et see esineb pigem siis, kui tegeletakse füüsilist või vaimset pingutust nõudvate ülesannetega. Vooseisund tekib, kui ülesande väljakutse ja inimese võimed antud ülesannet lahendada on tasakaalus.  

Csíkszentmihályi loetles üheksa vooseisundit kirjeldavat tunnust, mis ilmnevad vooseisundit kogedes samaaegselt. 
 Oskused sobivad hästi ülesande raskusega ehk väljakutse on kooskõlas võimetega.
 Tegevus ja teadlikkus sulavad ühte ning kogetakse täielikku vaimset keskendumist.
 Tegevusel on selged sihid.
 Saadakse vahetut tagasisidet enda tegevuse kohta. Teatakse, kui hästi tegevus sujub. 
 Tegevusele keskendutakse niivõrd, et asjasse mittepuutuvad stiimulid kaovad teadvusest.
 Potentsiaalse kontrolli tajumine. 
 Eneseteadvuse kadumine, mina piiride hajumine, arengu tajumine.
 Muutunud ajataju, tavaliselt tundub aeg liikuvat kiiremini. 
 Tegevust on mõtet teha tegevuse enda pärast.

Vooseisundi potentsiaal erineb isikuti ja situatsiooniti. Mõnel inimesel saab vooseisundist isikuomadus: otsitakse väljakutseid ning armastatakse oma piire katsetada. Kui tuleb teha midagi üksluist, muudetakse tegevus keerulisemaks, et lisada põnevust. Teised inimesed satuvad vooseisundisse harva, sest kardetakse läbikukkumist ning seetõttu püütakse vältida keerulisi ülesandeid. 

Koolikontekstis ohustab võimalikku vooseisundit kõige rohkem ärevus läbikukkumise ees. Kui õpilastelt nõutakse pidevalt liialt keeruliste ülesannete täitmist, võivad nad hakata väljakutsetes peituvatele voovõimalustele eelistama turvalist üksluisust. Nii kaob nende potentsiaal vooseisundit kogeda. Csíkszentmihályi ütles, et õpetajad saavad vooseisundi tekkimist soodustada kolmel viisil. Esiteks peavad õpetajad tundma oma õppeainet hästi, õpetama seda innukalt ning olema seeläbi eeskujuks inimesena, kelle eesmärgiks on õppimisest saadav sisemine kasu. Teiseks peavad õpetajad säilitama optimaalset tasakaalu ettekirjutatud nõudmiste ja õpilaste eesmärkide saavutamise võime vahel. Kolmandaks peavad õpetajad õpilasi juhendama ja pakkuma emotsionaalset tuge, et nad saaksid ülesandeid täita enesekindlalt ning ärevust tundmata. 

 Viited 

Kategooria:Haridus