Diskrimineerimine Jaapanis

Diskrimineerimine Jaapanis viitab halvustavale suhtumisele isikute või rühmade suhtes, mis jäävad väljaspoole ajalooliselt domineerivat sotsiaalset, etnilist või kultuurilist enamust. Kuigi Jaapanit peetakse sageli homogeenseks ühiskonnaks, on selle osaks vähemusrahvad, mis ei toeta seda uskumust.

Ajalooliselt on vähemusrahvaid Jaapanis süsteemselt marginaliseeritud. Põlisrahvad nagu ainu rahvas Hokkaidōs ja ryukyuan’i rahvas Okinawal kogesid nende kultuuri allasurumist ja assimilatsioonipoliitikat. Zainichi korealased talusid aastakümneid õiguslikku ebakindlust ja sotsiaalset tõrjutust. Immigrandid peavad vastu seisma eelarvamustele, mis püsivad ka sel juhul, kui nad on Jaapanis kaua aega elanud.

 Sihtgrupi järgi 

 Zainichi korealased 
Tänapäevane Jaapanis elav Korea kogukond kujunes välja peamiselt Jaapani koloniaalvõimu ajal Koreas. Pärast Jaapani kaotust teises maailmasõjas pöördus enamik korealasi tagasi kodumaale, kuid umbes 600 000 jäi Jaapanisse, moodustades Zainichi korealaste kogukonna. Jäämise põhjuseks olid perekondlikud sidemed või Korea poliitiline ebastabiilsus.

Pärast sõda kaotasid Zainichi korealased jaapani imperiaalse kodakondsuse ja kannatasid juriidilise ebakindluse all, kuna neil polnud mitte jaapanlaste, vaid välismaalaste õigused. Zainichi korealaste diskrimineerimine avaldus samuti tööhõive, hariduse, elamiskoha leidmisel ning sotsiaalhoolekande valdkonnas. Zainichi korealastele olid avaliku sektori töökohad 1972. aastani keelatud ja sotsiaaltoetused olid suures osas kättesaamatud.

Vaatamata ühiskondlikule tõrjutusele saavutasid mõned korealased edu ettevõtluses, asutades näiteks Lottet ja Softbanki.

Termin chōsen, millega korealasi nimetati, kandis endas tähendust, et korealased asetati Jaapanis etniliselt madalamale positsioonile. Mitmetele korealastele on see termin solvav ning häbimärgistab korea kultuuri, keelt, ja identiteeti. Stigmatiseerimise tõttu võis tekkida alaväärsustunne ning viia Korea päritolu varjamiseni ja jaapanipärase nime eelistamiseni koreapärase nime asemel.

Alates 1980. aastatest vähenes Jaapanis märgatavalt Zainichi korealaste diskrimineerimine, mida ajendasid kasvav austus Lõuna-Korea vastu, Jaapani valitsuse püüdlused olla kooskõlas arenenud riikidega ja riigisisene inimõiguste aktivism. Valitsuse peamiste reformide hulka kuulus alalise elamisloa andmine enamikule Zainichi korealastele. Kõige tähelepanuväärsem saavutus oli 1995. aastal Jaapani ülemkohtu vastu võetud otsus, mis võimaldas mittekodanikel üleriigiliselt hääletada.

Tänapäeval, Jaapani avalikkuse üldine teadmatus Koreast ja laiemalt teistest Ida- ja Kagu-Aasia riikidest ajaloolises kontekstis tuleneb sellest, et ajalooõpikud käsitlevad piiratult Vaikse ookeani sõda ja selle mõju Jaapani naaberpiirkondadele. Leevendust on toonud 1990. aastatest alanud Hallyu ehk Korea laine, millega kaasnes Lõuna-Korea meedia laialdasem tarbimine. Selle nähtuse oluliseks aspektiks oli võimalus tarbijatele uue viisi kaudu suhestuda Korea ja selle kultuuriga.

 Ainud 
Ainud on Jaapani põlisrahvas, kes elavad Hokkaidō saarel Põhja-Jaapanis. Jaapanlased hakkasid 1. aastatuhandel pKr ainu rahva territooriumi koloniseerima, kusjuures pärast Meiji restauratsiooni (1868) muutus Jaapani kontroll nende territooriumi üle karmimaks. Jaapani 19. sajandi pseudoteaduse ja eelarvamuste tõttu keskenduti Jaapanis ainude halvustavale kujutamisele, mis omakorda andis õigustusi ainu rahva sunniviisilisele assimilatsioonile ja diskrimineerimisele. 20. sajandi jooksul asus Hokkaidōle elama suur hulk etnilisi jaapanlasi, kes abiellusid ainudega, mistõttu on tänapäeval ainud jaapanlastega kultuuriliselt ja füüsiliselt sarnased, kuigi enne olid ainud neist erinevad.

Ainude maad olid jaapanlaste kasutada ning Hokkaidōs ehitatud tehased ja tööjõu sundvõõrandamine aitas kaasa tööstuskapitalismi kiirele kasvule Jaapanis. Ainude vastupanu ja aktivismi peamiseks fookuseks on olnud maanõuded ning õigus küttida ja kalastada. 1997. aasta märtsis tegi Sapporo piirkonnakohus otsuse ainude hagejate kasuks, kes olid esitanud kohtuasja nende maa omastamise eest, mis viis selleni, et 1899. aastast kehtinud ainusid marginaliseeriv “Ainude kaitse seaduse” asendati “Ainude kultuuriseadusega”. Kuigi „Ainude kultuuriseadusega” tunnustas riik ainusid oma kultuuriga põlisrahvana, jäeti maaga ja loodusvaradega seotud õigused käsitlemata.

Osaliselt abielu- ja assimilatsioonipoliitika tõttu on andmeid ainude täpse arvu kohta keeruline leida. Valitsuse ametlike hinnangute kohaselt on nende arv 25 000, teiste hinnangute järgi umbes 200 000. 2008. aasta juunis esitas Jaapani valitsus kaheparteilise resolutsiooni, millega tunnustati ainusid kui Jaapani põlisrahvast ning tunnistati, et nende vastu on ajalooliselt diskrimineeritud. Ainusid hakati õiguslikult ja riiklikult tunnustama põlisrahvana 2019. aastal, kui Jaapani valitsus võttis vastu vastava seaduseelnõu.

 Ryukyuan'id 
Ryukyuan’i rahvas ehk Okinawa põlisrahvas oli 15.–19. sajandil Ryukyu kuningriigi osa, mille Jaapan 1609. aastal vallutas. Pärast Meiji restauratsiooni sai Ryukyu kuningriik lõplikult Jaapani osaks ning ala nimetati ümber Okinawaks. Esimese maailmasõja järgse hindade languse tõttu olid tuhanded ryukyuan’id sunnitud otsima tööd Tokyost või Ōsakast, kus ainsad lubatud tööd olid füüsiliselt rasked ja ohtlikud.

Enne kui Jaapan võttis 1899. aastal vastu oma esimese kodakondsusseaduse, toimis leibkondade registrisüsteem ehk koseki ajutise kodakondsuse vormina, mis hõlmas ka ryukyuan’e, kes said nimetuse poolest olla jaapanlased, kuid sellega kaasnevate hüvedeta. Erinevalt ainudest ei liigitatud ryukyuan’e ametlikult põliselanikeks, osaliselt seetõttu, et Okinawal puudus majanduslik väärtus ning nende kolonisatsiooni teemal ei peetud palju arutelu. Assimilatsiooni kehtestas riik, mida taotles aktiivselt ka okinawa rahvas, kes otsis moderniseerimist ja juurdepääsu Jaapaniga seotud kõrgkultuurile.

 Burakumiinid 
Burakumiinid on Jaapani traditsionaalse sotsiaalse astme madalaim vähemusrahvus. Termin burakumin on iseenesest neutraalne, kuid eelarvamuste tõttu on see siiski negatiivse varjundiga.

Kuigi Jaapanis kaotati 1871. aastal burakumiinide klass, elab suur hulk burakumiine endiselt eraldatud kogukondades ja peavad silmitsi seisma sotsiaalse ja majandusliku diskrimineerimisega, sealhulgas abielu ja töö suhtes. Nende päritolu, mida kunagi selgitati väljamõeldud lugudega, peetakse nüüd tulenevat sellest, et vaesed jaapanlased olid sunnitud tegema alandlikke ja amoraalseid ameteid nagu nahatöötlemine, millega tuli kaasa loomade tapmine. Burakumiine nähti räpastena, mistõttu tänapäeval töökoha puhta atmosfääri säilitamiseks kiputakse neid mitte palkama. Kas isik on burakumiin on tööandjal kerge näha, võrreldes honseki’s olevat informatsiooni isiku eellastest “Riikliku burakude nimekirjaga”, kus on peaaegu kõik burakumiinid loetletud.

 Immigrandid 
Jaapanis toimus kõige ulatuslikum sisseränne 1970. ja 1980. aastatel, mil tööjõupuudus hakkas süvenema. Enamik sisserändajaid saabus teistest Aasia riikidest ning lühikese ajaga kujunesid välja mitmekesise päritoluga välismaalaste kogukonnad. Kiire kasv tekitas ühiskonnas aga muret nende kogukondade turvalisuse pärast. 1990. aastatel toimusid debatid välismaalastest töötajate lubamise üle riiki, mis viis Jaapani immigratsioonipoliitika muutmiseni, kus eelistati välismaal elavate etniliste jaapanlaste ehk nikkeijin’ide (日系人) sisenemist. Selle poliitikamuudatuse tulemusena vähenes Aasiast pärit sisserändajate arv ja suurenes nikkeijin’ide osakaal, kellest mitmed saabusid Brasiiliast või Peruust.

Kuigi eeldati, et nikkeijin’id integreeruvad sujuvalt ühiskonda oma etnilise kokkulangevuse tõttu, polnud mitmed neist tuttavad Jaapani tolleaegsete kultuurinormidega ega keelega. Kuna sotsiaalne ja kultuuriline integratsioon osutus oodatust keerulisemaks, lõpetati 2000. aastatel viisaprogramm, mis hõlbustas nende sisenemist. Vastavalt langes Lõuna-Ameerikast pärit sisserändajate arv ja suurenes Aasia päritolu migrantide osakaal. Samal ajal jätkus sisseränne ka muudest riikidest, mistõttu kujundas Jaapani valitsus poliitikaid, et motiveerida välismaalasi riiki elama ja tööle asuma. Välismaalastest töötajaid nähakse Jaapanis olulise madalapalgalise tööjõu allikana.

Tänapäeval siiski diskrimineeritakse Jaapanis immigrante mitmetel põhjustel, ka siis, kui nad on elanud Jaapanis kaua aega ja oskavad jaapani keelt hästi. Sotsiaalselt on neil tõkkeid töö ja elukoha leidmisel, nende saavutusi ei hinnata ning mitmed üürileandjad keelduvad välismaalastele üürimast. Jaapanlaste kommentaarid immigrantide hea jaapani keele kohta, ka siis kui nende ütlus polnud märkimisväärne, või tähelepanekud üliviisaka kõneviisi kohta, mis paneb neid nähtavasti vanemana kõlama, tekitab samuti välismaalastes ebamugavust.

 Kodanikuühiskond ja aktivism 
Teadlased, nagu Pekkanen (2004) ja Avenell (2009) väidavad, et Jaapani kodanikuühiskond on diskrimineerimise vastase eestkoste osas nõrk, kuna sellel puuduvad suured ja võimsad huvigrupid diskrimineerimise vastu võitlemiseks. Need huvigrupid keskenduvad pigem heaolu- ja kultuuriküsimustele, kippudes vältima poliitilisi konflikte. Nende väitel on Jaapani kodanikuühendused ajalooliselt teinud riigiga tihedat koostööd, selle asemel, et neile väljakutseid esitada.

Seevastu Steinhoff (2015) vaidlustab selle seisukohta, kirjeldades Jaapanit kui “elavat, kuid nähtamatut ühiskonda”. Steinhoffi idee täiendab Avenelli tähelepanekut, et peavoolu kodanikuühiskond väldib vastuolulist poliitikat, mille järeldusel “nähtamatu” kodanikuühiskond võtab enda kanda eestkõneleja rolli.

Diskrimineerimisevastased grupid on seni olnud kaudselt abiks diskrimineerimise peatamises, kuna 2015. aasta seisuga on märke, et viharühmistuste liikumine on stabiliseerunud. Üks suurimaid diskrimineerimiserühmitusi Zaitokukai ei ole kasvanud nii kiiresti kui varem, millele on aidanud kaasa üksikliikmete kohtusse viimine, tuues kaasa märkimisväärseid kulusid viharühmitustele.

 Viited 

Kategooria:Jaapan
Kategooria:Inimõigused