Aruba ajalugu

See artikkel räägib Aruba ajaloost.

Keraamikaeelne aeg
pisi|Kivikirve tera
pisi|Kivist pihukirves

Aruba esiajal oli kaks perioodi: Põhja-Ameerika arhailine periood ehk keraamikaeelne periood ja Ameerika formatiivne periood ehk uusindiaani periood ehk keraamikaperiood ehk Dabajuroïdi kultuur.L. Alofs. Inheemse eilanden: een korte kennismaking. –  Koloniale mythen en Benedenwindse feiten : Curaçao, Aruba en Bonaire in inheems Atlantisch perspectief, ca. 1499–1636, Sidestone Press 2018, ISBN 978-90-8890-602-2, lk 19–27. Arhailine asustus Arubal jätkus 1. aastatuhandeni pKr, suhteliselt kaua võrreldes teiste Kariibi mere saartega. Arhailisel perioodil elasid kütid-korilased, kelle jaoks merest saadav toit oli eriti tähtis. Keraamikat, aiandust ega põllumajandust ei olnud.Hayley L. Mickleburgh, Jason E. Laffoon.  Assessing dietary and subsistence transitions on prehistoric Aruba: Preliminary bioarchaeological evidence. – The Archaeology of Caribbean and Circum-Caribbean Farmers (6000 BC – AD 1500), Routledge:  London 2018, ISBN 9781351169202. Resümee. Relvad ja tööriistad valmistati valdavalt kivist. 
Kelly H.J., Hofman C.L. The Archaic Age of Aruba: New evidence on the first migrations to the island. – Early Settlers of the Insular Caribbean: Dearchaizing the Archaic, Sidestone Press: Leiden 2019, lk 147–162. Terava servaga kirveterad, peitlid ja noad olid laialt kasutusel. Noad olid oma piklikud ja lameda teraga.De Josselin De Jong, J. P. B. De Beteekenis van het archaeologisch onderzoek op Aruba, Curaçao en Bonaire. – De West-Indische Gids, 1919, 1: 317–334. Täistekst.

Sero Muskita leiukohast on leitud tööriist, mis on vanem kui teised Aruba arhailise perioodi leiukohtadest leitud esemed. Selle tööriista viimistlustehnikad ja kuju sarnanevad Arikoki leiu omaga, mis viitab ajale enne 2000 eKr. Mõlemad esemed on hoolikalt vormitud ja oskuslikult sihiteadlikult töödeldud, servad on teravaks tehtud. Esemed on pikad ja lamedad ning kuuluvad nähtavasti samasse traditsiooni. Nende tööriistade esinemine saarel võib olla seotud juhuslike külastustega mandrilt. Kokku on Arubal teada 33 arhailise perioodi leiukohta.Kelly, Hofman 2019.

 Varajased ränded ja kultuurikontaktid 

pisi|Joonis hieroglüüfidest, mis viitavad varasemate elanikele; koopalaele kantud punaka ookrilaadse värviga, mõõtkava 1/20 (1827)

Sel ajal olid Tuulealustel saartel sidemed ja kaubavahetus Lõuna-Ameerika mandriga, eelkõige Venezuela Falcóni ja Zulia osariigi alaga ning võib-olla ka La Guajira poolsaarega (Venezuela ja Colombia). Pole selge, missugust keelt kõneldi. Seda teooriat toetab 60–70 indiaanlaste matmispaiga avastamine MalmokisVersteeg, A. H.  [https://ufdcimages.uflib.ufl.edu/AA/00/06/19/61/00405/13-9.pdf
A preceramic burial site at Malmok (Aruba)]. – Ayubi EN, Haviser JB (toim).  Proceedings of the Thirteenth International Congress for Caribbean Archaeology, , Reports of the Archaeological–Anthropological Institute of the Netherlands Antilles, 1991, nr 9, lk 105–126. ja Canashitos. Canashito matmispaigad on dateeritud ajavahemikku 100 eKr – 100 pKr. Luude ja hammaste isotoopanalüüs näitas, et üks sinna maetutest ei olnud pärit Arubalt ning tema toitumine erines nelja teise, Arubalt pärit inimese omast. See leid viitab sellele, et ränded ja kultuurikontaktid kuulusid nende arhailiste indiaanlaste kultuurimustrisse juba varakult.

Malmoki matmispaik on dateeritud ajavahemikku 450–1000 pKr. Tollased arubalased olid lühikest kasvu ja jässaka kehaehitusega: täiskasvanud meeste keskmine pikkus oli umbes 1,57 m ja naistel 1,49 m. Matmiskombed annavad aimu arhailiste saareelanike sotsiaalsest korraldusest. Matmismustrite põhjalDistributions of graves and gifts, a statistical analysis. – A.H. Versteeg, J. Tacoma, P. van de Velde (toim). Archaeological investigations on Aruba: the Malmok cemetery, Oranjestad: Archaeological Museum 1990, lk 41–52. jõuti järeldusele, et nad liikusid 15–30-liikmeliste klannidena. Neid rühmi juhtis täiskasvanud mees, kes maeti hauarühma keskmesse. Tema kõrgemat staatust rõhutasid mitmed kivid, millega tema haud oli tähistatud. Pererühma teised liikmed maeti tema ümber.

 Formatiivne periood: kaketiod 
Venezuela alalt saabus saarele kanuudega aravakkide hulka kuuluv hõim kaketiod. Põhjus oli osalt põgenemine kariibide rünnakute eest. Arhailine rahvastik kaob Aruba arheoloogilisest ainestikust 950. aasta paiku pKr, peagi pärast uusindiaanlaste kaketiode saabumist. Kaketiode asustuse jäljed pärinevad umbes aastast 1000. Saare eraldatud asendi ja tugevate hoovuste tõttu olid kaketiod kultuuriliselt rohkem seotud Lõuna‑Ameerika mandriga kui teiste Kariibi mere saartega.

Kaketiodest uustulnukatel oli sotsiaal-majanduslikult ja tehnoloogiliselt arenenum kultuur. Võib-olla elasid nad mõnda aega koos arhailiste indiaanlastega, enne kui nad lõpuks tõrjuti välja või nad assimileerusid uustulnukatega.

Kaketiod kuulusid aravakkide hulka. Aravaki tsivilisatsioon (nimetus põhineb keelte liigitusel) oli pärit Amazonase vihmametsade keskosast. Ajavahemikus 1500–500 eKr laienes aravakkide mõju Kariibi mere vesikonda ja Guajaanade alale. Umbes 850–1000 pKr rändasid kaketiod Lääne-Venezuelast, tõenäoliselt Paraguaná poolsaarelt ja La Guajira poolsaarelt, Tuulealustele saartele. Nende keel kuulus aravaki keelkonda.J. R. Oliver. The Archaeological, Linguistic and Ethnohistorical Evidence for the Expansion of Arawakan into Northwestern Venezuela and Northeastern Colombia, doktoritöö, University of Illinois at Urbana Champaign 1989.</ref>J. B. Haviser.  The first Bonaireans, Archaeological-Anthropological Institute of the Netherlands Antilles 1991.Irving Rouse. The Tainos : rise & decline of the people who greeted Columbus,  Yale University Press: New Haven 1992.Raymundo A. C. F. Dijkhoff. Tanki Flip / Henriquez: an early Urumaco site in Aruba, Leiden 1997.

Kaketiodeks nimetas see rahvarühm end esimesel kokkupuutel eurooplastega. Neil olid pikemad ja kitsamad koljud kui arhailisel rahvastikul ning nende kasv ulatus 160 sentimeetrini. Uustulnukad tõid saartele keraamika ja põllumajanduse, seetõttu liigitatakse nad uusindiaani perioodi.

 Kaketiode pealikuriik 
Legendaarse cacique Manaure võimupiirkond hõlmas Venezuela Falcóni ja Zulia osariigi rannikuala, sealhulgas Paraguaná poolsaart, ning samuti Arubat, Curaçaod ja Bonairet. Kaketiodel oli  riikluse kujunemine väga kaugele jõudnud. Neil oli pealikuriik, mida sageli peetakse kuningriigi eelastmeks: ülempealiku võimu all oli mitu poliitilis-halduslikku üksust.M. D. Sahlins. Tribesmen (Foundations of Modern Anthropology), 1. trükk, Prentice Hall 1968, ISBN 978-0-13-930933-5. Kaketiode ühiskond põhines poliitilistel ja usulistel liitudel naaberkogukondade vahel, mitte sõjalisel jõul ega naaberrühmade allutamisel.

Kaketiode pealikuriigil oli spirituaalne juht, keda nimetati diaoks ja kellel oli tänapäevases mõttes nii ilmalik kui ka usuline võim. Usuti, et tal on šamaanivõimed, millega ta saab loodust mõjutada. Diao staatus oli pärilik. Et diao tohtis võtta mitu naist, sai ta luua ja hoida poliitilisi liite teiste rühmade, hõimude või küladega. Pealikuriik oli tsentraliseeritud, kuid ei tuginenud autoritaarsele võimule ega vägivaldsele allutamisele.
John K. Thornton. A Cultural History of the Atlantic World, 1250–1820, Cambridge: Cambridge University Press 2012, ISBN 978-0-521-89875-1. Laienemise katkestasid hispaania konkistadoorid 1499–1535 pKr.

 Poliitilised üksused ja valitsemine 

Kaketiode territoorium koosnes mitmest väikesest poliitilisest üksusest, mis allusid madalama tasandi pealikele. Pole selge, kuidas keskvõim neid üksusi juhtis. Eurooplastelt pärinevad allikad viitavad sellele, et diao ei kasutanud oma võimu meelevaldselt. Tõenäoliselt pidasid diao ja madalama tasandi juhid omavahel nõu. 
16. sajandil elas Paraguaná poolsaarel kaks üksust – guaranod ja amuaid. Aruba, mis asub Paraguaná poolsaarest vähem kui 30 km kaugusel, oli varem seotud ühega neist üksustest.<ref>J. R. Oliver. Dabajuroïd Archaeological Settlements and House Structures: an overview from mainland Western Venezuela. – A. H. Versteeg, Rostain (toim). The Archaeology of Aruba: the Tanki Flip Site, Aruba: Archaeological Museum, nr 8, 1997, ISBN 978-99904-85-20-2.

pisi|Aruba savinõu (enne 1881. aastat).  Wereldmuseum Amsterdam (Tropenmuseum)Diaode ja piirkondlike üksuste (nagu Paraguaná poolsaarel  guaranod ja amuaid) järel moodustas pealikuriigi hierarhias kolmanda valitsemistasandi küla. Arubal oli (mitte üheaegselt) viis küla: kolm suuremat – Ceri Noca (Santa Cruz), Tanki Flip (Noord) ja Savaneta – ning kaks väiksemat Tanki Leenderti ja Parkietenbosi lähedal, mida ei ole süstemaatiliselt uuritud. Aruba külade asukohad olid erilaadsed. Need rajati sinna, kus leidus head põllumajandusmaad ja kus olid kõige paremad hüdroloogilised tingimused, näiteks sinna, kus mitu rooid (jäärakut) kokku said ja kus oli suhteliselt palju vett.A. H. Versteeg. Toen woonden indianen op Aruba, Aruba: Publications of the Archaeological Museum  1991a, nr 3.A. Versteeg, A. C. Ruiz. Reconstructing Brasil Wood Island: the archaeology and landscape of Indian Aruba, Aruba: Publications of the Archaeological Museum 1995, nr 6.

 Põllumajandus, kaubandus ja võrgustikud 

Kaketiod kasutasid tõenäoliselt rändpõllunduse meetodit, mida nimetatakse alepõllunduseks.A. Versteeg, A. C. Ruiz. Reconstructing Brasil Wood Island: the archaeology and landscape of Indian Aruba, Aruba: Publications of the Archaeological Museum, 1995, nr 6.

Põllumajandusest ja kalapüügist saadud saaki täiendati kaubandusega, millega hangiti tooraineid ja esemeid, mida kohapeal ei leidunud ega suudetud valmistada. 16. sajandi allikatest selgub, et kaketiod kauplesid muu hulgas soola, kanuude, tubaka ja helmestega.E. Boerstra, De precolumbiaanse bewoners van Aruba, Curaçao en Bonaire,  Zutphen: De Walberg Pers 1982.A. H. Versteeg. Pre-Columbian houses at Santa Cruz site. – L. Alofs, W. Rutgers, H. E. Coomans (toim). Arubaans Akkoord : Opstellen over Aruba van voor de komst van de olieindustrie, Bloemendaal: Stichting Libri Antiyani 1997, lkk 89–102. Alb. S. Gatschet. The Aruba Language and the Papiamento Jargon. – Proceedings of the American Philosophical Society, 1885, 22 (120): 299–305. Tuulealuste saarte kaketiod ei olnud isoleeritud, vaid elasid dünaamilise pealikuriigi äärealadel, mis olid seotud piirkondlike kaubandusvõrgustikega.Alofs 2018.

 Matusekombed 

1882. aastal pani prantsuse maadeuurija Alphonse L. Pinart kirja ühe vana Aruba indiaanlase jutustuse. Selle jutustuse järgi maeti endises indiaanlaste asulakohas Sabonetas (Savaneta)  kohalik naine suurde koonilisse ollasse. Tema keha oli anuma sees kokku painutatud, nii et pea ulatus läbi ava välja. Seejärel asetati pea peale tagurpidi väike urn ja kogu matus kaeti mullaga.Alb. S. Gatschet. The Aruba Language and the Papiamento Jargon. – Proceedings of the American Philosophical Society, 1885, kd 22, nr, 120, lk 299–305.

Kaketiosid maeti rühmiti nii külade sisse kui võib-olla ka väljapoole küla. Mõnikord kasutati teistkordset matmist, mis võis olla mõeldud erilise staatusega isikutele. Esmase matuse puhul asetati surnu suurde savinõusse, mis kaeti pealt väiksema nõuga. Teisese matuse korral maeti surnu algul ilma anumata ning mõne kuu või mõne aasta pärast kaevati luud välja ja maeti uuesti väiksematesse anumatesse. Mõnes anumas olid hauapanused, näiteks kirved, teokarbid ja keraamika. Teisese matuse komme on Lõuna-Ameerikas püsinud veel üsna hilise ajani. Aruba uusindiaanlaste matmiskommete silmatorkav sarnasus Guajira Kolumbuse-aegsete kommetega annab alust oletada, et neis ühiskondades olid sarnased uskumused elu kohta pärast surma.

 Viimne põlisarubalane 

Nicolaas Pyclas oli viimane teadaolev Aru­ba põliselan­ik. Pyclas oskas Aruba väljasurevat kaketio keelt ja pidas kinni nende eluviisist ja kommetest. Ta elas onnikeses Savanetas. Ta sõi meretigusid, nagu cocolishi (Cerion uva) ja carco (Aliger gigas), ja metsikuid rohttaimi. Pyclas keeldus osalemast usulistes praktikates. Umbes 1840. aastal leiti ta surnuna, rippumas puuoksa küljes oma onni lähedal. Ta võis olla umbes 50-aastane. Ta maeti kohapeal, kuid kõva kinnine muld ei võimaldanud korralikku matust, nii et ta kaeti ainult mullakihi ja kividega.De Caraïben door M.D. Latour O.P. – Lux, 1946, 4. aastakäik, DBNL. Hummelinck P. Wagenaar. Studies on the Physical Anthropology of the Netherlands Antilles: I: Indiaanse Skeletvondsten op Aruba en Curaçao. – De West-Indische Gids, 1959, 39 (2/4): 77–94. Pyclase kolju kingiti Antonius van Koolwijki vahendusel endisele Rijks Ethnographisch Museumile (tänapäeval Wereldmuseum Leiden).Wagenaar 1959.

Siiski on kaketiode näojooned paljudel arubalastel tänini äratuntavad. Aastal 2003 näitas mitokondriaalse DNA analüüs, et indiaanlaste DNA on arubalastel säilinud.

pisi|Aravakkide kaljujoonised Ayo Rotsenis

Hispaania periood
15. sajandi lõpul käisid selles piirkonnas Hispaania maadeavastajad (konkistadoorid). Arvatakse, et Alonso de Ojeda oli esimene eurooplane, kes oma ekspeditsiooniga saart külastas (1499). Nagu ka Amerigo Vespucci, nimetas Alonso de Ojeda Arubat hiiglaste saareks, pidades silmas kohalike elanike suhteliselt pikka kasvu. Ta rajas piiratud ulatusega koloonia. Erinevalt paljudest teistest Kariibi mere saartest ei tekkinud Arubal istanduskultuuri. Hispaanlased saatsid palju kaketiosid Hispaniolale, kus nad töötasid orjadena kaevandustes.

 Varajased maadeavastused 
Christoph Kolumbus ei otsinud uut mandrit, vaid lühimat teed Indiasse. India oli olnud Euroopa kaubandusliku laienemise ja Hispaania krooni välispoliitika fookuses juba alates Marco Polo reisidest sajand varem. Indiat, Hiinat ja Jaapanit seostati keskaegsetes ettekujutustes piiramatu rikkuse, kuldkatustega majadega linnade ja saartega, kus leidus lõputult vürtse, pärleid ja siidi. Tekkinud oli mõte, et Indiasse saab jõuda mööda suhteliselt lühikest lääneteed, üle Atlandi ookeani.

Kolmanda reisi ajal Uude Maailma otsis Kolumbus lõunapoolset teed Indiasse ja uuris Paria poolsaart (Ida‑Venezuela) ja Orinoco piirkonda, kus ta avastas Orinoco deltas rohkesti värske jõevett, mis viitas mandrile. Ta oli hakanud kahtlustama, et ta ei ole leidnud mitte India rannikul asuvaid saari, vaid palju suurema maismaaala, Aasia jätku. Kolumbus ei saanud aru, et tegu on senitundmatu maailmajaoga. Keskaegsest kristlikust maailmavaatest lähtuvalt lahendas ta mõistatuse oletusega, et ta on avastanud Eedeni aia. Maisele paradiisile ei pääsenud inimesed ilma Jumala loata ligi. Kolumbus mõtestas Uue Maailma avastamist kristlikus võtmes ja omistas endale Jumalalt saadud erilise rolli. Ameerika avastamisega kandusid müüdid kuldaja, Atlantise ja maise paradiisi kohta Aasiast Uude Maailma. Kolumbus suri 20. mail 1506, uskudes, et
on leidnud India rannikul või selle lähedal uued saared või ehk India eelsaarte (Ant‑ilha) poolsaare. Ant‑ilhasid asustasid rahvad, keda keda ta nimetas indialasteks (indiaanlasteks).Alofs 2018.

1500. aastal joonistas Juan de la Cosa esimese Uue Maailma kaardi (Juan de la Cosa kaart), mis kujutas tollal tuntud kahte Tuulealuste saarte osa. Sellele järgnes täpsem Cantino planisfäär, mis loodi anonüümselt 1502. aastal ja mis näitas samuti ulatuslikku maismaa-ala ning mainis Hiiglaste saart (Isla do gigante) ja Brasiilia saart (Isla do Brasil). Isla do gigante asukoht Isla do Brasilist edelas viitab sellele, et see võib tähendada Bonairet ja Curaçaot, sest Aruba paikneb rohkem loodes.The Cantino Planisphere, khanacademy.org.
pisi| Antillide kaart, Juan de la Cosa kaardilt (1500)
1493. aastal, mil Lääne-India saared said Euroopas tuntuks, tuli Uues Maailmas korraldada ilmaliku ja vaimuliku võimu vahekord. Äsja ametisse astunud Hispaania päritolu paavst Aleksander VI andis välja bulla Inter caetera, millega ta andis Hispaania kroonile ülemvõimu vastavastatud alade üle ning pani tema peale ka püha ülesande: "saata neile saartele ja mandritele häid, jumalakartlikke mehi, kes onn õpetatud ja võimekad, et õpetada seal elavatele põliselanikele katoliku usku ja sisendada neisse häid kombeid". Vastutasuks paavsti heakskiidu eest lubas Hispaania teha avastatud aladel energiliselt misjonitööd. See andis Hispaaniale õiguse Ameerikas evangeliseerida ning nimetada ametisse ja vabastada preestreid, hägustades sellega kiriku ja riigi lahusust selles piirkonnas. Teisisõnu anti Hispaania kroonile Ameerikas ulatuslik vaimulik võim, mis ei olnud rangelt eraldatud riigivõimust ning nõrgendas vaimuliku ja ilmaliku sfääri eristust, mis on kiriku ja riigi lahususe keskne põhimõte.Alofs 2018.

 Konkistadoorid 
Konkistadoore kütkestasid legendid Eldorado ammendamatutest kullavarudest. Vallutustega käisid koos verevalamine, hävitustöö ja põlisrahvaste sunniviisiline assimileerimine Euroopa ühiskonda, sealhulgas indiaanlaste orjuse algatamine Kolumbuse poolt 1492. aastal. Eurooplastel oli eelis, sest neil olid ülekaalukad relvad ja vahendid, nagu tulirelvad, terasest mõõgad, turvised, laevad, hobused ja sõjalised strateegiad. Ekspeditsioonide juhid pärinesid enamasti hiliskeskaja ühiskonna ülemkihtidest, nende jalaväelased tavaliselt Lõuna-Euroopa alamast keskklassist. Need sõdurid moodustasid tulevase encomenderode tuumiku. Encomienda süsteemiga andis Hispaania kroon kolonisaatoritele õiguse nõuda põlisrahvastelt andamit ja tööjõudu. Näiteks pidid põlisrahvaste kogukonnad loovutama osa oma haritava maa saagist. Haritavat maad nimetati taíno keeles conuco. Papiamento keele sõna haritava maa kohta kunuku (Arubal cunucu) on võib-olla taíno päritolu.N. van der Sijs,   S. Joubert. Antilliaans-Nederlandse woorden en hun herkomst, 2020. Selle maksuga tagati kolonistide toiduvarustus. Kaotajad rööviti sageli ja sunniti osalema mujal Uues Maailmas toimunud ekspeditsioonidel orjatööjõuna.Alofs 2018
pisi|Amerigo Vespucci esimese ekspeditsiooni rekonstruktsioon. Luciano FormisanoAmerigo Vespucci.   Letters from a new world : Amerigo Vespucci's Discovery of America,  New York: Marsilio 1992, ISBN 978-0-941419-62-8.
pisi|Amerigo Vespucci esimese ekspeditsiooni rekonstruktsioon. Luciano FormisanoAmerigo Vespucci.   Letters from a new world : Amerigo Vespucci's Discovery of America,  New York: Marsilio 1992, ISBN 978-0-941419-62-8.

Tuulealuste saarte kaketiod inkorporeeriti Hispaania koloniaalimpeeriumisse umbes 1500. 8. ja 10. juunil 1501 sai Alonso de Ojeda ainuõiguse ekspluateerida tänapäeva Venezuela rannikuala, mida tunti Coquivacoa nime all, ranniku lähistel paiknevaid Curaçao, Aruba ja Bonaire saart ning tõenäoliselt ka Monguese ja Avese saari. De Ojeda pidi rajama võimalikult kaugele läände ulatuva haldusstruktuuri Tierra Firmele, et kindlustada hispaanlaste kohalolek. Arvatakse, et de Ojeda ja Amerigo Vespucci käisid Bonairel ja Curaçaol, kuid mitte Arubal. Alonso de Ojedal (ja teistel konkistadooridel) oli selgesõnaliselt keelatud põlisrahvaid orjastada. Tal ei olnud aga oskusi ega tahet halduseks ja temast sai vastuoluline kuju. Ta rajas Guajira tipu juurde tugipunkti nimega Santa Cruz, kust ta tegeles kaubandusega ja korraldas rüüsteretki, sealhulgas orjajahte. Oma kolmanda Uue Maailma reisi ajal 1502. aastal käis de Ojeda Curaçaol, kuid tema katse piirkonda ekspluateerida ebaõnnestus. Bartolomé de las Casas kirjeldas teoses "Historia General de las Indias" de Ojeda rüüsteretki, orjapüüke ja metsikusi tänapäeva [[Cartagena (Colombia)
|Cartagena]] ümbruses maal. Need rüüsteretked olid katastroofilised isegi hispaanlaste silmis ja nendega lõppes hispaanlaste esimene katse piirkonda oma võimu alla saada.Alofs 2018.

Aastatel 1513–1515 tühjendati Tuulealused saared, sealhulgas Curaçao, Aruba ja Bonaire, põliselanikest. Seda aktsiooni juhtis kapten Diego Salazar. See puudutas hinnanguliselt umbes 2000 nende saarte põliselanikku ning tõenäoliselt veel rohkem inimesi Tierra Firmelt.Alofs 2018. Enamik kaketiosid viidi sunnitöölistena Hispaniolale. Paljud neist surid tõenäoliselt juba teel või hiljem Hispaania kolonisaatorite kullakaevandustes või 1518. aasta laastava rõugeepideemia ajal. Hiljem rändas Arubale mandrilt uusi indiaanlasi ning Juan Martínez de Ampiés tõi indiaanlasi Curaçaole. Põlisrahvastik allutati encomienda süsteemile, mis tegi  lõpu kaketiode kogukonna autonoomiale saartel. Ka nende mandril elavate sugulaste käekäik ei olnud parem. Pärast Bartolomé de Las Casase ebaõnnestunud katset kohalikke elanikke ristiusku pöörata renditi 1528. aastal mandri rannikuala Welserite pangandusfirmale.Giovanna Montenegro. Germans in the Habsburg Empire in South America (Colonial Venezuela). – Oxford Research Encyclopedia of Latin American History, 2022, ISBN 978-0-19-936643-9. See viis kaketiode pealikuriigi vägivaldse vallutamiseni.Alofs 2018. Enne 1634. aastat peeti Curaçaod koos naabersaarte Bonaire ja Arubaga Venezuela provintsi osaks. Venezuelast eraldati need saared alles Welserite rendi ajal.Alofs 2018.

Kariibi mere piirkonna hõivamine kukkus hispaanlastel läbi. Lääne-India saarte ekspluateerimine ei olnud tulus. Kullakaevandamine Hispaniolal ja Puerto Ricol vähenes. Hispaania kolonistid siirdusid mujale. 1569. aastal keelas Hispaania kroon kuningliku dekreediga Kariibi mere väikestele saartele krooni nimel uute asulate rajamise ja asunike saatmise. See ei kehtinud endise Welserite rendiala (1528–1546), nüüd Venezuela provintsi osa Curaçao, Aruba ja Bonaire kohta. Suurte Kariibi mere saarte Kuuba, Hispaniola, Jamaica ja Puerto Rico koloniseerimist soodustati, väikesaared jäeti maha. Enamik saari jäi suuresti kontrolli ja kaitseta, mis lõi võimaluse Loode-Euroopa riikidele, kes tahtsid murda Hispaania monopoli Uue Maailma koloniseerimisel. Inglismaa, Prantsusmaa, Holland ja Taani uurisid võimalusi piraatluseks ja kaubanduseks Kariibi mere saartel.Alofs 2018.

Ameerika mandritel hääbusid suured impeeriumid, kuid põlisrahvaste ühiskonnad jäid alles ja alguse sai pikaajaline rasside segunemine. Muu hulgas Falcóni ja Zulia provintsi alal säilisid kaketiode ühiskonnad Tierra Firmel, kuigi hispaanlased hävitasid suuresti nende kultuuri ja sotsiaalsed struktuurid. (Endistel) kaketiode rannikusaartel Arubal, Curaçaol ja Trinidadil jäid põliselanikud pikaks ajaks alles ka koloniaalajastul. Guajira poolsaare põlisrahvad on säilinud tänapäevani. Vajuusid hakatakse Tuulealustel saartel üha enam tunnistama sugulasteks.Alofs 2018.

 Hispaanlaste karjamaa 
pisi|Kitsed Arikoki rahvuspargis
Konkistadoorid tõid Arubale Euroopa veised. Aja jooksul toodii ka kitsi, lambaid, koeri, eesleid, sigu ja võib-olla isegi kasse. Arvatakse, et hollandlaste toodud küülikud hiljem metsistusid. Arubast sai sisuliselt hispaania karjamaa, kus kariloomad otsisid vabalt toitu. Taimkate oli  üldiselt sarnane tänapäevasega, kuigi puid oli rohkem. Sissetoodud hobused olid kergemad kui Hollandi hobused. Nende kabjad läksid tänu vabalt ringiliikumisele nii kõvaks, et hobuseraudu polnud tarvis. Hobuserauad ei olnudki otstarbekad, sest need oleksid võinud vigastada paaritumisvõitlusi pidavaid täkke. Pärast kolmenädalast teenistust  lasti hobustel taastuda, eriti kuivaperioodil. Mõnikord maabus saarel väike rühm hispaanlasi, kuid tavaliselt jäeti Aruba omapead. Hollandi geograafi Joannes de Laeti andmetel oli 1630. aastaks Arubal vähe indiaanlasi ja mõned hispaanlased.Hartog 1961.

 Hollandi võim 
1636. aastal võtsid Aruba üle hollandlased ja saar on jäänud Madalmaade võimu alla kuni tänapäevani, välja arvatud periood aastatel 1805–1816, mil britid võtsid Napoleoni sõdade ajal võimu üle.

Arubal esines nii mustanahaliste kui ka põlisrahvaste orjust, ehkki mitte suurtes mastaapides. 1795. aasta juunis, veel enne Curaçao orjade ülestõusu puhkemist 1795, astusid Noordi küla mestiitsid vastu oma kapteni võimukuritarvitustele. Sellele järgnenud sündmuste käigus protestisid ka Aruba mustanahalised orjad orjuse jätkumise vastu. Nende juht Thico arreteeriti ja pandi Curaçaol vangi.Luc Alofs. Slaven zonder Plantage, (kinder-)slavernij en emancipatie op Aruba, Aruba: Charuba  2013, ISBN 978-99904-1-779-1, lk 22–66.

1824. aastal leiti Bushiribana lähedalt kulda. Sellele järgnenud kullapalavikule järgnes majanduslik õitseng, mille tõi kaasa toornafta ümberlaadimiseks mõeldud naftaterminali rajamine 1924. aastal ja naftatöötlemistehase avamine 1928. aastal. Sellega tegeles Standard Oil of New Jersey tütarettevõte Lago Oil & Transport Co. Ltd.. Lago naftatöötlemistehas asus saare idaküljel. Lääneküljel paiknes Royal Dutch Shelli tehas Eagle Refinery, mis suleti vahetult pärast Teist maailmasõda.

Varajane Hollandi periood

 Hollandi vallutus: sool Al is de Sallem schoon, De Haering spant de Kroon. Kuigi lõhe on ilus, on heeringas üle kõige. E. Az. van Dooregeest ja C. A. Posjager (1699).Den Ryper zee-postil, bestaende in XXII. Predicatien toegepast op den zeevaert, – Een korte Historie Aengaende Hollandt, lk 350, DBNL.
Hollandlased olid Felipe II kiuste sunnitud minema Kariibi merele, mis oli Hispaania mare clausum (keelatud veed), sest nad vajasid soola. Alates 15. sajandi keskpaigast oli  hollandlaste õitsev heeringatööstus aina laienenud.Goslinga 1979: 20–25. Hoorni, Enkhuizeni ja Medembliki linn olid soolakaubanduses eriti aktiivsed, sest neil oli õitsev kalatööstus. Heeringas oli Hollandi kaubanduses oluline kaup ja selle säilitamiseks oli tarvis soola. Sool oli oluline ka või- ja juustutööstuses ning toidu säilitamiseks pikkade merereiside ajal.Goslinga 1971: lk 116–140. Heeringa soolamine ja marineerimine olid keskaja jooksul välja kujunenud. Värskelt püütud heeringal eemaldati enamasti lõpused ja osa siseelunditest: kõhunääre ja maks jäeti sageli alles, sest nende ensüümid aitasid hiljem kaasa kala küpsemisele. Eemaldatud siseelundid hakiti või tambiti ning segati soolaga ja neist tekkis soolane ensüümiderikas mass, mis pidurdas bakterite kasvu, käivitas kontrollitud fermentatsiooni ning andis heeringale iseloomuliku maitse ja tekstuuri. 
Kui see segu pandi koos kalaga vaati, tõmbas sool kalast vedeliku välja. Nii tekkis loomulik soolvesi, milles kala säilis ja küpses. Kala laoti vaatidesse kihtide kaupa: kiht kala, kiht soola ja juurde siseelunditest tehtud segu. Lisatud soola tõttu, et püsis kogu vaadi sisu piisavalt soolane ka pikkadel merereisidel.Richard W. Unger. Dutch Herring, Technology, and International Trade in the Seventeenth Century. – The Journal of Economic History, 1980, 40 (2), 253–280. Resümee. Kuigi Zeeland ei paistnud silma kalapüügiga, oli kuulus sealne soola valgendamine ehk rafineerimine. Imporditud toorsool Toorsool oli sageli
hallikas või kollakas, liivane ning täis orgaanilisi ja mineraalseid lisandeid. Zeelandis osati toorsool lahustada, keeta ja filtreerida ning 
lasta kristallidel aeglaselt uuesti tekkida. Nii saadi valge, puhas ja ühtlase teraga sool. Valgendatud sool oli kogu Euroopas väga hinnatud.Goslinga 1971: lk 116–140.

Soola hakati importima 15. sajandil, kui hollandlased hankisid Portugali rannikult Setúbalist kvaliteetsest soola. See meresool sobis heeringa säilitamiseks hästi, sest see sisaldas magneesiumsulfaati ja magneesiumkloriidi. Kaheksakümneaastase sõja ajal aga katkestas Felipe II selle kaubanduse.Goslinga 1979: 20–25. Kui soolavarustus ära lõigati, olid hollandlased sunnitud otsima uusi kaubateid. Soolaotsingud viisid nad Lääne-Indiasse.Goslinga 1971: lk 116–140. Alternatiivseid soolaallikaid otsides pöörasid nad 17. sajandiks tähelepanu Tierra Firmes asuvale Punta de Arayale. Punta de Araya soolavarud olid rikkalikud ja väga kvaliteetsed. Sealne sool oli parem kui Pürenee poolsaare sool. Tegu ei olnud kivisoolaga,  ümbritsevate küngaste savist saadud kristallsoolaga.Soola hakati importima 15. sajandil, kui hollandlased hankisid Portugali rannikult Setúbalist kvaliteetsest soola. See meresool sobis heeringa säilitamiseks hästi, sest see sisaldas magneesiumsulfaati ja magneesiumkloriidi. Kaheksakümneaastase sõja ajal aga katkestas Felipe II selle kaubanduse.Goslinga 1979: 20–25. Kui soolavarustus ära lõigati, olid hollandlased sunnitud otsima uusi kaubateid. Soolaotsingud viisid nad Lääne-Indiasse.Goslinga 1971: lk 116–140. Alternatiivseid soolaallikaid otsides pöörasid nad 17. sajandiks tähelepanu Tierra Firmes asuvale Punta de Arayale. Punta de Araya soolavarud olid rikkalikud ja väga kvaliteetsed. Sealne sool oli parem kui Pürenee poolsaare sool. Tegu ei olnud kivisoolaga, vaid ümbritsevate küngaste savist kristalliseerunud meresoolaga, mida oli lihtsam ja odavam koguda.Goslinga 1971: lk 116–140. Ent pärast kaheteistaastast vaherahu avastasid hollandlased, et hispaanlased olid soolaväljad kindlustanud, nii et nad olid sunnitud Punta de Araya soolast loobuma.Goslinga 1971: lk 116–140.

Pärast sõjategevuse taaspuhkemist asutasid hollandlased Lääne-India Kompanii, mille põhieesmärk oli strateegiliste sõjaliste operatsioonide ja kaaperdamise korraldamine Hispaania vastu. Teine eesmärk oli kaubandus ja koloniseerimine. Lääne-India Kompanii kogus ka teavet Hispaania aardelaevastike kohta. Aastal 1623 seilas Lääne-India Kompanii esimene ametlik laevastik – väike, ainult kolmest laevast koosnev eskaader – Pieter Schouten juhtimisel Kariibi merele, et osaleda rüüsteretkedel Väikestel Antillidel ja Yucatáni poolsaarel. Just selle reisi käigus puutusidki hollandlased esimest korda Arubaga kokku. Nad sõitsid saarest mööda ja panid tähele Hooibergi mäge. Kahe eesmärgi üheaegne taotlemine hajutas jõudu, suurendas riske ja vähendas efektiivsust, mis viis lõpuks Lääne-India Kompanii languseni 1674. aastal. Kaubandus ja koloniseerimine ei toonud piisavat tulu, eriti sellepärast sõjalised seiklused ja kaaperdamised olid kulukad. Ei suudetud edukalt konkureerida Hispaania, Prantsusmaa ja teiste Euroopa riikide vägedega. Mitu laeva hävitati või kaotas väärtusliku kaupa rüüsteretkedel. Investorel ja osanikel ei olnud motivatsiooni panustada, sest oodatud tulu ei tulnud. Kompanii kaotas kontrolli oma kolooniate ja kaubatee üle, hävisid finantsilised ja sõjalised ressursid ning kompanii tegevus jäi suuresti soiku.Goslinga 1979: 20–25.

Umbes 1624. aastast hakkasid hollandlased regulaarselt soola hankima praegu Venezuelale kuuluvalt La Tortuga saarelt. Nad ei korjanud lihtsalt soola kokku, vaid lahustasid soola ja kasvatasid soolakristalle. Nad pidid saarel nädalate kaupa elama ja tegema kuuma käes ränka ja keerulist tööd. Näiteks 1630. aastal koguti ühe laeva meeskonnaga sadu tonne soola. Hispaanlased lõhkusid seal soolavälju. Lõplikult hävitas soolaväljad ja rajatised ning tõrjus saarelt välja umbes 1638. aastal Venezuela kuberner Benito Arias Montano. Varem  oli Venezuela kuberner Francisco Núñez Melián hävitanud seal soolaväljad ja võtnud mõned hollandlased vangi ja sundis neid Curaçaol tsesalpiiniaid raiuma. Üks neist hollandlastest, Jan Janszoon Otzen, pani tähele saare suurepärast looduslikku sadamat ja häid soolavälju ning andis need andmed hiljem edasi Lääne‑India Kompaniile. Hollandlased said aru, et soolanappusega toimetulemiseks tuleb neil rajada baas Curaçao kindlustamiseks. Curaçaod vallutava ekspeditsiooni juhiks ning hiljem Curaçao, Bonaire ja Aruba kuberneriks määrati Johannes van Walbeeck. Temast sai Lääne‑India Kompanii agent (usaldusisik), kellel oli nii sõjaline kui ka halduslik vastutus. Juunis 1634 vallutas ja hõivas Lääne‑India Kompanii Curaçao, peamiselt eesmärgiga hankida soola. Saarel oli väike Hispaania garnison ja mõned kolonistid ning kehvad kindlustused olid ja vägesid napilt. Vastupanu oli lühiajaline ja ebatõhus. Curaçao oli nõrgalt kaitstud, sest saart seeti väheoluliseks, Hispaania oli seotud sõjaga Euroopas ja saare põliselanikud olid küüditatud või allutatud. Hispaanlased taganesid õige pea mandrile (Venezuela). Van Walbeecki 1634. aasta aruandes mainitakse Arubat ainult seoses Curaçaoga, nimetades ka Bonairet ja Arubat Curaçao saarteks.Goslinga 1979: 20–25. Hiljem, 1636. aastal, hõivasid Curaçaolt pärit hollandlased Aru­ba ja Bonaire. Vastupanu praktiliselt ei olnud, sest hispaanlasi oli väga vähe või polnud üldseJan Rogozinski. A Brief History of the Caribbean, 1999, lk 65.

1816. aastal oli Arubal seitse soolavälja, mis kõik andsid ebakvaliteetset soola. Toodangust jätkus parajasti kohalikeks vajadusteks. Aruba töömehed kogusid soola käsitsi, korjates kristalliseerunud soola. Veoks kasutati sageli eesleid, sest need loomad pidasid vastu kuumas ja kuivas ning teedeta maastikul. Sool jaotati saare elanike vahel.De Hullu 1923. Umbes 1924. aastal oli Rancho soola kaevandamisest vähe kasu, seda kasutati peamiselt kala säilitamiseks transportimise ajal.Fraters van Tilburg (1924). Ranchoe. Zoutwinning. Er is weinig aan verdiend. Het zout wordt gebruikt bij de verzending van vis  Paardenbaais ('Hobuste lahes') olid soolaväljad kuni 1949. aastani, mil laht süvendati ja need kadusid liiva alla.Hartog 1961.

 Uus-Holland 
1648. aasta Vestfaali rahu ja 1678. aasta Nijmegeni rahu vahelisel ajal oli Hollandi Antillidel ja kogu Kariibi mere piirkonnas 30 kriisiaastat. 1648. aastaks oli Curaçao kaotanud tähtsuse sõjalise tugipunktina. Kuberner Peter Stuyvesant kavatses tugevdada saarte ja Uus-Hollandi vahelisi sidemeid. Ta leidis, et need kaks kolooniat võiksid teineteist toetada: Uus-Holland tarniks toitu, vahetades seda Curaçao orjade, Aruba hobuste ja Bonaire soola vastu.Goslinga 1979: 20–25. Ent Stuyvesant ei näinud ette kolooniate vahelist konkurentsi, mis ei lasknud neil tõhusalt koostööd teha. Curaçaolased eelistasid müüa oma kaupa teistele Kariibi mere saartele, kus nad said parema hinna, selle asemel et kaubelda oma kaasmaalastega Uus-Hollandis. Peale selle oli saartel ebaseaduslik kaubavahetus Hispaania võimu all oleva mandriga ja neil polnud soovi minna üle legaalsele kaubavahetusele Uus-Hollandiga. Stuyvesant vajas orje, et tugevdada Uus-Amsterdami kaitset, kuid vastuseks tema tellimustele saadeti enamasti vanu või haigeid orje, keda kutsuti mancarronideks. Paremad orjad müüdi mujale, kus pakuti paremat hinda. Uus-Hollandi inimesed ei olnud motiveeritud omakasupüüdlikest ajenditest ega tugevast patriotismitundest; nad jätkasid kauplemist oma Prantsuse, Inglise ja Rootsi naabritega. Ainult äärmuslikes olukordades osutus ühine päritolu  rahateenimisest tähtsamaks. Näiteks kui saari tabas järjestikuste aastate tõttu näljahäda, tuli Stuyvesant appi, saates õigel ajal toidulaeva.Goslinga 1979: 20–25.

Curaçao saarte ja Uus-Hollandi keeruline suhe lõppes järsult 1664. aastal. Kuigi Inglismaa ja Ühendatud Provintside vahelist sõda polnud ametlikult välja kuulutatud, nõudis Inglismaa laevastik, mida juhtis Richard Nicolls, sel ajal Uus-Amsterdami alistumist. Hollandlased võtsid 1673. aastal selle koloonia uuesti enda kontrolli alla. Kuigi nad pidid 1674. aastal jälle ära andma, näitasid nad sellega Inglismaale, et kui Inglismaa on liidus Prantsusmaaga, saab Holland teda ohustada.Goslinga 1979: 20–25. 17. sajandil pidasid hollandlased Inglismaad oma peamiseks vastaseks, sest Inglismaa oli ohuks Hollandi kaubanduslikele ja koloniaalsetele huvidele. Nende vahel peeti kolm sõda merel ja kaubateedel (Inglise-Hollandi sõjad). Teine Inglise-Hollandi sõda ja sellele järgnenud rahuleping 1667. aastal olid pöördepunktiks Kariibi mere kolooniate omandisuhetes. Hollandi kuldajastu aegne ülemvõim vähenes ja Inglismaa Navigatsiooniaktide jõustamine avaldas piirkonna kaubandusele püsivat mõju, sest Inglismaa si suurema kontrolli kaubanduse üle. Siiski taastus Kariibi mere saartel lõpuks stabiilsus ja jõukus ning järgnevatel sajanditel oli seal kolooniate kuuluvuses vähem muudatusi.Goslinga 1979: 20–25.

 Orjandus 

16. sajandil kasutasid hispaanlased sunnitööd, küüditades 1515. aastal aravakke Hispaniolale. Kolonistid võimutsesid indiaanlaste üle "kasututel saartel, kus nende olukord sarnanes hiljem Aafrikast toodud orjade omaga: neilt võeti vabadus ja neid sunniti tööle.Alofs 1995: 1. Pärast 1775. aastat hakkasid allikates ilmuma Aafrika päritolu orjade nimed, näiteks Cecilia ja Apolinar, mis olid seotud selliste suguvõsadega nagu Silvester ja Alvarez Alto Vista piirkonnast ranniku lähedal.Nooyen 1965: 34–35.

Hollandi kolonisaatorid tunnistasid indiaanlaste orjandust, eriti sõias vangi võetud indiaanlaste puhul. Guajaanades kaubeldi sõjas vangi langenud indiaanlastega isegi pärast rahulepingute sõlmimist. Kuigi Aruba indiaanlasi ei liigitatud Hollandi Lääne-India Kompanii valitsusajal ametlikult orjadeks, mainia Aruba suuline pärimus 20. sajandi alguses siiski põlisameeriklastest orje.Alofs 1995: 2. Isa Paul Brenneker märkis, et Curaçaol olid põlisameeriklastest pseudoorjad.Brenneker 1986: 87. 1827. aastal leidis komandör Simon Plats, et 51 põlisameeriklast elas Aruba perekondade juures pseudoorjade olukorras. Osa neist oli saarele toonud orjakaubandusega seotud laevaomanikud. Plats laskis peremeestel alla kirjutada deklaratsioonile, millega tunnistati põlisameeriklaste vabadust ning kohustuti tagama neile korraliku kasvatuse, hariduse ja eluaseme.Alofs 1995: 3.

 Autonoomia 

1944. aastal lubas Londonis tegutsev valitsus kuninganna Wilhelmina suu läbi kolooniatele omavalitsust ning 1948. aasta märtsis peeti Haagis ümarlauakonverents, et seda sisustada. Konverentsi avas 18. märtsil kuninganna Juliana. Shon Eman (Cornelis Albert Eman, 1916–1967) andis avamisel Tema Majesteedile rohkem kui kahe tuhande arubalase nimel üle petitsiooni, milles paluti saarele omavalitsust. Siiski sundis Holland Arubat osalema moodustatavates Hollandi Antillides, kus juhtiv roll oli suurimal saarel Curaçaol. Kohalikus omavalitsusorganis saarenõukogus oli juhtroll siiski Aruba Rahvapartei (Arubaanse Volkspartij, AVP), kuni 1971. aastal eraldus sellest Rahva Valimisliikumine (Movimiento Electoral di Pueblo,  MEP).

20. sajandi viimastel kümnenditel kasvas turismitööstus väga kiiresti ning sellest sai peamine majandussammas, kui naftatöötlemistehas 1985. aastal ajutiselt suleti. Tänu turismile on Arubal tööpuudus väike.

1. jaanuaril 1986 eraldus Aruba ülejäänud Hollandi Antillidest ja sellest sai autonoomne maa Madalmaade Kuningriigi koosseisus (status aparte).

 Vaata ka 

Kariibi mere regiooni Kolumbuse-eelne ajalugu
Hollandi Antillide ajalugu
N.V. Arend Petroleum Maatschappij

 Viited 

 Kirjandus 
Alb. S. Gatschet. The Aruba Language and the Papiamento Jargon. – Proceedings of the American Philosophical Society, 1885, kd 22, nr, 120, lk 299–305.
De Josselin De Jong, J. P. B. De Beteekenis van het archaeologisch onderzoek op Aruba, Curaçao en Bonaire. – De West-Indische Gids, 1919, 1: 317–334. Täistekst.
De Caraïben door M.D. Latour O.P. – Lux, 1946, 4. aastakäik, DBNL
Hummelinck P. Wagenaar. Studies on the Physical Anthropology of the Netherlands Antilles: I: Indiaanse Skeletvondsten op Aruba en Curaçao. – De West-Indische Gids, 1959, 39 (2/4): 77–94.
Johan Hartog. Aruba: Past and Present: from the Time of the Indians until today, Oranjestad: D.J. De Wit 1961.
 Cornelis Christiaan Goslinga. The "Battle for Salt". – The Dutch in the Caribbean and on the Wild Coast, 1580–1680 Assen: Van Gorcum 1971, ISBN 978-90-232-0141-0, lk 116–140.
Cornelis Ch. Goslinga,  A Short History of the Netherlands Antilles and Surinam, 1979, ISBN 978-90-247-2118-4, lk 20–25. 
E. Boerstra, De precolumbiaanse bewoners van Aruba, Curaçao en Bonaire, Zutphen: De Walberg Pers 1982.
A.H. Versteeg, J. Tacoma, P. van de Velde (toim). Archaeological investigations on Aruba: the Malmok cemetery, Oranjestad: Archaeological Museum 1990.
Distributions of graves and gifts, a statistical analysis., lk 41–52.
Versteeg, A. H.  A preceramic burial site at Malmok (Aruba). – Ayubi EN, Haviser JB (toim).  Proceedings of the Thirteenth International Congress for Caribbean Archaeology, , Reports of the Archaeological–Anthropological Institute of the Netherlands Antilles, 1991, nr 9, lk 105–126.
A. H. Versteeg. Toen woonden indianen op Aruba, Aruba: Publications of the Archaeological Museum  1991a, nr 3.
A. Versteeg, A. C. Ruiz. Reconstructing Brasil Wood Island: the archaeology and landscape of Indian Aruba, Aruba: Publications of the Archaeological Museum 1995, nr 6.
 L. Alofs, W. Rutgers, H. E. Coomans (toim). Arubaans Akkoord : Opstellen over Aruba van voor de komst van de olieindustrie, Bloemendaal: Stichting Libri Antiyani 1997. 
A. H. Versteeg. Pre-Columbian houses at Santa Cruz site, lk 89–102.
Luc Alofs. Slaven zonder Plantage, (kinder-)slavernij en emancipatie op Aruba, Aruba: Charuba 2013, ISBN 978-99904-1-779-1, lk 22–66
 Adi Martis. De geschiedenis van Aruba tot 1816. Van zustereiland tot imperium in imperio, Edam: LM Publishers 2018.
Alofs, L. Koloniale mythen en Benedenwindse feiten : Curaçao, Aruba en Bonaire in inheems Atlantisch perspectief, ca. 1499–1636, Sidestone Press 2018, ISBN 978-90-8890-602-2. 
Kelly, H.J., Hofman, C.L.  The Archaic Age of Aruba: New evidence on the first migrations to the island. – Early Settlers of the Insular Caribbean: Dearchaizing the Archaic, Leiden: Sidestone Press 2019, lk  147–162.

Kategooria:Aruba