Martti Haavio

Martti Henrikki Haavio (kirjanikunimi P. Mustapää; 22. jaanuar 1899 Temmes – 4. veebruar 1973 Helsingi) oli soome folklorist ja mütoloogiauurija, luuletaja, akadeemik ja estofiil.Martti Haavio (veebiarhiivis) https://www.tuglas.fi/martti-ja-elsa-kaksi-kulttuurisillan-rakentajaa Ta avaldas oma luuletusi pseudonüümi P. Mustapää all, mille ta lõi Tallinna vanalinnas asuva Mustpeade maja nime järgi.

Haavio oli nooremas põlves kirjandusrühmituse Tulenkantajat liige. Haavio liitus Soome kodusõja ajal Soome omakaitse Suojeluskuntaga. Ta oli aktiivne ka Akadeemilises Karjala Seltsis, kust ta astus tagasi 1932. aastal koos paljude teiste poliitiliselt tsentristlike liikmetega, kui seltsi enamus keeldus Mäntsälä mässu hukka mõistmast. Haavio oli Maaliidu liige. Hiljem töötas Haavio Helsingi Ülikoolis rahvaluule professorina.

Haavio esimene abikaasa oli 1929. aastast rahvaluuleteaduse dotsent Elsa Enäjärvi, kes suri 1951. aastal vähki. Haavio abiellus 1960. aastal luuletaja Aale Tynniga. Haavio tütar Elina Haavio-Mannila oli sotsioloogiaprofessor. Teine tütar Katarina Eskola on kultuuriteadlane. Martti Haavio vend oli preester ja poeet Jaakko Haavio.

Haavio on maetud Hietaniemi kalmistule.

 Rahvaluulest modernismini 
Haavio pühendas oma ülikoolikarjääri rahvaluule uurimisele ning tegi mitu luulekogumisreisi kooskõlas distsipliini traditsioonidega. Luuletajana oli ta 1920. aastatel lähedane rühmitusega Tulenkantajat, kuid ei olnud vaimustuses rühmituse imetlusest eksootika vastu, vaid rõhutas soomepärast traditsiooniteadlikkust. Haavio sõnul mõjutas tema poeetilist maailmavaadet oma noorpõlves kõige enam inspiratsioon, mida ta sai eesti luuletajatelt, eriti kirjandusrühmituse Siuru liikmetelt 1920. aastatel Eestis viibides. Väga oluliseks eeskujuks pidas ta Marie Underit.

Pärast Teist maailmasõda ja sellest tingitud ideoloogilist segadust rõhutas Haavio oma luules looduse–inimese, jääva–kaduva, ajatuse–sõja hävingu vastandpaare. Oma sõjajärgses loomingus toimis ta sillana traditsioonilise ja moodsa lüürika vahel ning uuendas oluliselt luule rütmi.

 Suomalaisen muinaisrunouden maailma. Porvoo: WSOY, 1935.
 Suomalaiset kodinhaltiat. Porvoo: WSOY, 1942.
 Viimeiset runonlaulajat. (3. trükk (2. parandatud trükk 1948)) Porvoo: WSOY, 1985. ISBN 951-0-12753-1
 Piispa Henrik ja Lalli: Piispa Henrikin surmavirren historiaa. Porvoo: WSOY, 1948.
 Väinämöinen – Suomalaisten runojen keskushahmo. Porvoo: WSOY, 1950.
 Kirjokansi: Suomen kansan kertomarunoutta. Porvoo: WSOY, 1952.
 Kansanrunojen maailmanselitys. Helsinki Porvoo: WSOY, 1955.
 Karjalan jumalat – Uskontotieteellinen tutkimus. Porvoo: WSOY, 1959.
 Kuolematonten lehdot: Sämpsöi Pellervoisen arvoitus. Porvoo: WSOY, 1961.
 Bjarmien vallan kukoistus ja tuho – Historiaa ja runoutta. (Luuletused soome keelde tõlkinud Aale Tynni) Porvoo Helsingi: WSOY, 1965.
 Suomalainen mytologia. Porvoo Helsingi: WSOY, 1967.
 Esseitä kansanrunoudesta. (Artiklid avaldatud 1959 Lauri Honko toimetatud Martti Haavio juubeliraamatus Essais folkloriques par Martti Haavio. Studia Fennica 8. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 564) Helsingi: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992. ISBN 951-717-703-8

 Viited 

 Kirjandus 
 Majamaa, Raija: ”Haavio, Martti (1899–1973)”, Suomen kansallisbiografia, osa 3, s. 437–443. Helsingi: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004. ISBN 951-746-444-4 / Teose veebiversioon.

 Välislingid 
 Martti Haavio. 375 humanisti 23. veebruar 2015. Helsingi Ülikool.

Kategooria:Soome folkloristid
Kategooria:Soome luuletajad
Kategooria:Helsingi ülikooli professorid
Kategooria:Soome professorid
Kategooria:Sündinud 1899
Kategooria:Surnud 1973
Kategooria:Estofiilid