Kinokeha

Kinokeha (inglise keelest tõlgituna cinematic body) on tantsufilmi ja screendance´i keskne mõiste, mis kujuneb tehnoloogia kaasamisel, näiteks kaamera kasutamisel, montaažil või visuaalsete efektide lisamisel. Erinevalt võimalikust ehk füüsilisest kehast, mis allub füüsilisikaseadustele, on kinokeha piirideta kujuteldav keha. Kinokeha eripära on selle võime ületada gravitatsiooni, tehnilisi takistusi ja bioloogilisi paratamatusi, nagu surm või vananemine.

Mõiste alla kuuluvad sünonüümid: võimatu kinokeha, ekraanikeha, võimatu keha.

 Päritolu 
Mõiste pärineb algselt filmiteooriast ning on seeläbi liikunud edasi ka teistesse valdkondadesse, näiteks tantsufilmi. 

Douglas Rosenberg oli üks inimestest, kes tõi kinokeha mõiste(inglise keelest tõlgituna cinematic body) tantsufilmi diskursusesse, uurides kaamera, tehnika ja keha vahelist seost.

Kinokeha mõiste saab selgema kuju tema teoses Screendance: Inscribing the Ephemeral Image.Rosenberg, D. (2012). Screendance: Inscribing the Ephemeral Image (lk 1–13 ja 53–72). Oxford University Press. Ta analüüsib, kuidas tantsiva keha ja liikumise piirangud on vastandatud tänapäeva tehnoloogia ja meedia loodud keha kujutistele. Ta räägib ka protsessist, kuidas võimalik keha muutub võimatuks kehaks. Protsess võib alguse saada juba filmimisest, kus keha olemust mõjutab: valgus, kaameranurgad ning teised võtted. Võimatut keha luuakse ka video järeltöötlusel, kus keha mõjutavad videomaterjali lõikamine, color grade, eriefektid jne.

Lisaks Rosenbergile on kinokeha mõistet kasutanud ka Patrick Fuery oma töös The Body as is: The Copula of the (Cinematic) Body.Fuery, P. (2008). The body as is: The copula of the (cinematic) body. Signs: International Journal of Semiotics, 2, 218–240. Tema analüüs tugineb C.S. Peirce’i semiootikal (Firstness, Secondness, Thirdness ja ikoonilisus), Freudi teooriatel (ihade psühhoanalüüs) ja Lacani käsitlustel (vaataja ja kehakujutise suhe). 

Fuery rõhutas kinokeha olemuses, et tegu pole passiivse objektiga, mida ainult näidatakse ja vaadatakse, vaid aktiivse elemendiga, mis loob tähendusi. Kinokeha on justkui vahelüli filmi olemuse ja vaataja kogemuse vahel. Tema analüüsi järgi ületab filmis olev keha kõik füüsilised piirangud ja reaalsuse. Ta rõhutas lisaks, et filmis kehade kujutamine on pidevas muutumises, jättes ruumi vaataja tõlgendustele. Kokkuvõttes ei ole kinokeha olemus kunagi lõplik, vaid alati avatud interpretatsioonidele.

 Võimalik keha 
Võimalik keha on vastand võimatule kinokehale. Tegu on füüsilise kehaga, mida mõjutab füüsiline maailm ning sellega kaasas käivad füüsikaseadused. Küll aga ei saa välistada, et ka füüsilisel kehal poleks võimalik võimatu kehana välja näha. Eugenio Barba tõi oma teoses “Paberlaevuke” esile kolme sorti kehatehnikaid: argiseid, mitteargiseid ja virtuoosseid.

Argised kehatehnikad on mõeldud kommunikeerimiseks, mitteargised informatsiooni kandmiseks ning virtuoossed hämmastamiseks.Barba, E. (1999). Paberlaevuke: sissejuhatus teatriantropoloogiasse. Korduvad põhitõed (lk 65–66). Tallinn: Eesti Teatriliit.

Virtuoossus tähendab Eesti Õigekeelsussõnaraamatu järgi meisterlikkust, tehnika poolest täiuslikkust.Sinnapaika võimalik keha ka oma võimetega jääb. See saab tekitada illusiooni, et füüsiline maailm pole keha jaoks piirang, kuigi tegelikkuses on. Tegemist on täiuslikkuseni lihvitud tehnikaga, mis näib vaatajale võimatu, kuid vadkonnas tegutsejale võimalik.

 Omadused 
Materiaalsus

Tehnika kasutamise tulemusena kaotab keha oma realistliku füüsilise olemuse. Keha väljanägemine sõltub kaamerast, montaažist, valgusest ja teistest tehnilistest valikutest. Keha filmimisel ning video järeltöötlusel transformeeritakse keha reaalsest objektist visuaalseks ning tähenduslikuks kujutiseks. Kujutis eksisteerib ainult filmilindil ning pole enam füüsiliselt kogetav.

 Gravitatsiooni eiramine

Kaamera ja tehnoloogia loovad uue ulatuse liikumisvõimalustele. Tehnika kasutamisel saab keha lennata, hõljuda ehk teha kõike, mida füüsilises maailmas olev gravitatsioonijõud ei luba.

 Aeg ja manipulatsioon

Aega on võimalik läbi tehnika manipuleerida, seda: kiirendades, aeglustades ja muud moodi muutes. Keha, mida nähakse ekraanil, võib näida vanem või noorem, kui tegelik füüsiline keha. Kehaliigutusi saab muuta üleloomulikult kiiremaks, mida vaataja ei suuda enam hoomata.

 Surematus ja transformatsioon

Kinokeha ei allu bioloogilistele piirangutele, nagu vananemine või surm. Seda saab tehnoloogia abil lõputult taasluua, muutes keha igavikuliseks. Keha on võimalik ka transformeerida millekski täiesti uueks, muutes nt naha tekstuuri.

 Keha tükeldamine ning lähikaadrid

Kaamera ja montaaž võimaldavad keha fragmenteerida ja keskenduda detailidele. Lähikaadrid eraldavad keha tervikust, tuues esile detaile, mis jääksid tavapäraselt inimsilmale nägemata. Läbi keha tükeldamise on võimalik luua uusi tähendusi.

 Vaata ka 

 Tantsufilm
 Montaaž
 Color grading
 Special effect
 Douglas Rosenberg
 C.S. Peirce
 Sigmund Freud
 Jacques Lacan

 Viited 

 Barba, E. (1999). Paberlaevuke: sissejuhatus teatriantropoloogiasse. Korduvad põhitõed (lk 61–101). Tallinn: Eesti Teatriliit.
 Eesti Keele Instituut. (aasta). *Virtuoossus*. Eesti Keele Seletav Sõnaraamat. https://arhiiv.eki.ee/dict/ekss/index.cgi?Q=virtuoossu
 Fuery, P. (2008). The body as is: The copula of the (cinematic) body. Signs: International Journal of Semiotics, 2, 218–240.
 Ingvartsen, M. (2015). Cinematic bodies, affects and virtuality. Mette Ingvartsen. https://www.metteingvartsen.net/texts_interviews/cinematic-bodies-affects-and-virtuality/ 
 Kauber, T. (2023). Mõtteid võimatust kinokehast. Tantsukirja Kuukiri. Eesti Tantsukunsti ja Tantsuhariduse Liit. https://kuukiri.tantsuliit.ee/artikkel/motteid-voimatust-kinokehast-2/
 Triin Kauber. (2022). Võimatud ja võimalikud kehad laval Mats Eki „Bye“ näitel. [Seminaritöö, Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia]. 
 Rosenberg, D. (2012). Screendance: Inscribing the Ephemeral Image (lk 1–13 ja 53–72). Oxford University Press.

Kategooria:Teater