Storyline meetod

Storyline meetod on aktiivõppe meetod, mida kasutatakse peamiselt Šotimaa, Ameerika Ühendriikide, Skandinaavia ja Hollandi algkoolides. Süsteemi saab kohandada kasutamiseks ka täiskasvanuhariduses. Selle algatajateks olid Glasgow's asuva Jordanhilli hariduskolledži (praegu Strathclyde'i ülikool) täiendusosakonna töötajad.

 Ajalugu 
1965. aastal nõudis “Algmemorandum”, et algkoolides oleks õppekava, mis lõimiks erinevaid aineid – ajalugu, geograafiat, loodusteadusi, tehnoloogia-, tervise- ja kunstiõpet. Sel ajal oli õpetajatel vähe kogemusi õppe lõimimisega, mistõttu tuli välja töötada uusi strateegiad, millele saaks tugineda. Katse rakendada algmemorandumi ideid viis 1967. aastal Jordanhilli hariduskolledži personali täiendusosakonna loomiseni, mis töötas koos õpetajatega, et luua integreeritud õppekava. Paljud Lääne-Šotimaa õpetajad, õppealajuhatajad ja nõustajad aitasid seda metoodikat enam kui 30 aasta jooksul viimistleda ja arendada. Lõpuks tekkis konkreetne metoodika, mis algselt kandis nime "Topic Work" ja on nüüdseks rahvusvaheliselt tuntud kui "Storyline".

Selle lähenemisviisi pioneerid olid koolitajad Steve Bell, Sallie Harkness ja Fred Rendell. Kuna Jordanhilli koolitajad reisisid välismaale, sai lähenemine tuntuks ka Saksamaal, Hollandis, Islandil ja Taanis. 

1986. aastal tehti Islandil pedagoogide kohtumisel ettepanek luua rahvusvaheline ühendus, seega loodi Euroopa Haridusdisaini assotsiatsioon (EED) ja järgmisel aastal peeti Hollandis esimene seminar. Sellest ajast alates on kohtumisi peetud mitmetes Euroopa riikides.

Praegu kasutatakse seda meetodit laialdaselt Šotimaal, Skandinaavia riikides, USA-s ja Hollandis, aga ka paljudes teistes riikides, näiteks Tais, Hongkongis, Singapuris, Leedus, Kreekas, Türgis ja Portugalis .

 Süsteem 
Peamine omadus, mis eristab seda lähenemist paljudest teistest õppimis- ja õpetamisstrateegiatest, on õppija olemasolevate teadmiste väärtustamine. Seega julgustatakse õpilasi võtmeküsimuste kaudu koostama uuritava kohta oma mudeleid ja hüpoteese, enne kui testitakse neid tõendite ja uuringutega. Võtmeküsimusi kasutatakse järjestuses, mis loo raames annab üldise konteksti. Õppija ja õpetaja loovad koos visualiseerimise kaudu stsenaariumi, millega kaasneb kollaažide, kolmemõõtmeliste makettide ja piltide valmistamine, kasutades erinevaid kunsti- ja käsitöötehnikaid. Need annavad visuaalse stiimuli õpetaja kavandatud oskuste harjutamiseks. Õpetajad ei tea stsenaariumi üksikasju, isegi kui nad loovad tegevuste kavandamiseks ise võtmeküsimuse.

Õpetaja ülesanne ei ole enam õpilastele teavet edastada. Süžee räägib pigem protsessist, mitte ainult sisust. Õpetaja roll on olla peamiselt juhendaja.

Õpetajad kasutavad sageli ka meetodit "Launch, Explore, Summarize" (LES). Käivitamise faasis avab õpetaja minevikuteadmised, esitades õpilasele teemaga seotud küsimusi. Uurimisfaasis loetakse õpilasele ette lugu, millele järgneb arutelu selle sisu üle. Lõpuks vaatab õpetaja kokkuvõtte faasis tagasi alguses toodud stiimulile ja aitab õpilasel leida seoseid selle ja loo sisu vahel. 

Kuigi storyline meetod nõuab aega ja kannatlikkust, suurendab selle kasutamine paljude episoodide või õppetundide jooksul kriitilist mõtlemist, pühendumist ja õpilase üldteadmisi. 

 Viited 

Kategooria:Õppimine
Kategooria:Õppemeetodid