Multimeedialavastus

Multimeedialavastus (multimedia performance) on lavateos, kus esitatakse infot erinevate omavahel integreeritud meediumite (filmi, video, kõne, valguse, muusika, tantsu vms) vahendusel. Multimeedialavastusi liigitatakse visuaalteatri alaosaks. 

Terminit kasutatakse levinumalt lavastuslike teoste puhul, mis ühendavad omavahel elava (live) ja tehnoloogiliselt vahendatud esituse. Teatris on kombineeritud ja kasutatud eri liiki meediume juba antiiksetest aegadest, kuid multimeedialavastused meie tänapäevase arusaamise järgi tekkisid 20. sajandi alguses.

Lähtudes üldisemalt multimeedia põhielementidest, on multimeedialavastusele omased järgmised elemendid: 

 Integratsioon – mitme meediumi liitmine ja omavaheline täiendamine
 Interaktiivsus – eri meediumite omavaheline suhestumine või publiku otsene võimalus muuta lavastust ja osaleda selles
 Hüpermeedia – meediumite omavahel dünaamiliselt sidumine
 Immersioon – publiku tugev kohalolu ja kaasatus lavalises tegevuses
 Kompositsioon – täpselt läbi mõeldud eri meediumite paiknemine, suhe ja ajastamine

 Ajalugu 
 20. sajandi alguse eksperimendid 
Kaasaegse multimeedialavastuse käsitlus tekkis 20. sajandi algul filmi, foto ja projektsiooni tehnoloogia tekke ja levikuga. Multimeedialavastuste ideeliseks algeks peetakse Richard Wagneri mõistet "Ühendkunstiteos" (Gesamtkunstwerk) ja selle levikut. Sarnaselt visuaalteatriga pärinevad esimesed multimeedialavastuslikud katsetused futuristide tahtest vastanduda vanadele traditsioonidele ja kaasajastada kunst tehnoloogilise ja masinliku reaalsusega. Sajandi alguses kasutati filmiprojektsiooni kujundusliku ja illusoorse vahendina.

 1911. aastal tegi Berliinis eksperimentaalse revüü etteaste Loïe Fuller. Ta kandis läbipaistvat kleiti, mille peale projitseeriti film. 

 1914. aastal USA-s ringreisi teinud vaatemängus "Gertie the Dinosaur" juhtis Winsor McCay justkui ekraanile projitseeritud dinosaurust, kes tema käsklusel trikke tegi. Lõpuks sisenes McCay ise projitseeritud maailma, kõndides ekraani taha, kuhu samal hetkel ilmus "virtuaalne" versioon temast. Elavuse illusioon seisnes etteaste täpses ajastuses.

1920. aastateks oli film kujunduslikult kasutusel paljudes kabaree- ja varietee-etteastetes ning teatrites hakkasid toimuma suursugusemad katsetused filmikunsti kasutamisega laval. 20. sajandi esimese poole üks märkimisväärsemaid multimeedialavastuste lavakujundajaid oli Frederick John Kiesler. Ta kasutas oma kujundustes filmi illusoorse ja psühholoogilise vahendina, projitseerides seda varieeruvatele geomeetrilistele pindadele. Kiesler oli üks esimesi, kes kasutas veekardinale projitseerimist. Teine selle ajastu märkimisväärne lavakujundaja oli Erwin Piscator, kes kasutas dokumentaalseid filmikaadreid poliitilise ja moraliseeriva vahendina.

1930.–1940. aastatel valitses poliitiline, sotsiaalne ja majanduslik ebastabiilsus; avangardne kunstide tsensuur ning II maailmasõja šokk suunas kunstnikke ja rahvast naasma tagasi traditsioonilise teatri juurde. Seetõttu on sellel perioodil multimeedialavastuste loome vähene. 1941.–1952. aastal pidas Robert Edmond Jones üle USA loenguid "tuleviku teatri" vormil ja teooriatel. Jones tahtis ühendada filmi ja teatrit ja lõi neist uue vormi, kus nende omavaheline suhe kujutab inimloomuse duaalsust. Ta kasutas elavat esitust kui objektiivset välisvaadet tegelasest ning filmi kui subjektiivset unenäolist ja psühholoogilist vaadet tegelase siseellu. Jonesi peetakse filmi ja teatri omavahelise ühendamise ja nende suhte uurimise teoreetiliseks teerajajaks.

1958. aastal asutasid Josef Svoboda ja Alfréd Radok Prahas Laterna Magika, mida peetakse esimeseks multimeediateatriks. Laterna Magika lavastusi tuntakse kui filmi ja elava etteaste ühte liitmise pioneerideks. Filmi "elavus" saavutati läbi filmi ja teatri esteetika tasakaalustamise ning nende omavahelise õige ajastamise. Abstraktsete projektsioonide loomiseks kasutati laval liikuvate ekraanide süsteemi ning kaamerate abil näidati lava erinevatest perspektiividest.

 Multimeedialavastuste tõus 20. sajandi teisel poolel 
1960. aastatel hakati etenduskunstide maastikul eksperimenteerima uute vormide ja vahenditega, vabastades looming senistest reeglitest ja tavadest. Selle tulemusel toimus hüppeline areng ja tõus multimeedialavastuste loomes. Eksperimenteeriti elektrooniliste heli- ja videovahendite kasutamise ja kombineerimisega, kompides nii kunsti ja tehnoloogia piire.

Tekkisid koostööprojektid, kuhu olid kaasatud nii kunstnikud kui ka teadlased ja insenerid. Kunstide ja tehnoloogia ristiisaks peetud ameerika-rootsi elektroonikainsener Billy Klüver töötas koos paljude 1960. aastate tuntumate eksperimentaalsete kunstnike ja lavastajatega nagu Nam Jun Paik, Jasper Johns, Merce Cunningham, John Cage, David Tudor ja paljude teistega. Nende koostööst sündisid lavateosed "Variation V" (1965) ja "Nine Evening: Theatre and Engineering" (1966). 1967. aastal asutas Klüver kunstnike ja inseneride koostöö edendamiseks mittetulunduslikühingu E.A.T (Experiments in Art and Technology).

Alates 1970. aastatest tungis multimeedia laialdane kasutus teatritesse ning järgnevatel kümnenditel tõusis etenduskunstides esikohale visuaal. Videotehnoloogia kättesaadavus ja lihtne kasutus suunas paljusid kunstnikke avastama visuaalse meedia kasutusvõimalusi, keskendudes meedia agentsusele ning suhtele elava (live-) esitusega. Multimeedialavastuste maastiku märkimisväärsemad tegijad 20. sajandi teises pooles olid Laurie Anderson, Robert Lepage ja teatrikompaniid The Wooster Group, Forced Entertainment ja Forkbeard Fantasy.

 1990. aastate digiteerimine 
Järgmine areng multimeedialavastuste valdkonnas toimus 1990. aastatel koos digitaalse revolutsiooniga, mis tõi etenduskunstidesse uusi digitaalseid meediumeid, nagu arvutid, internet, virtuaalreaalsus ning koos sellega digitaalselt võimendatud esteetika. 

 Näiteid Eesti teatrist 
 "Binaural Vision" (2017) – Rauno Zubko, Mikk-Mait Kivi, Kristjan Kiige ja Kaia Tungla. Lavastuses on võrdsel kohal neli meediumi: liikumine, video, heli ja ruum, mis loovad koos alternatiivse reaalsuse.
 "Lighter Than Woman" (2019) – Kristina Norman. Dokumentaallavastus, kus näidatakse dokumentaalkaadreid Itaalia vanadekodudes hooldajatena töötavatest Ukraina põgenikest.
 "Singulaarsus" (2022) – Külli Roosna ja Kenneth Flak. Lavastuses põimuvad tants ja interaktiivne heli- ja videokujundus, mis loovad ühiselt kujutletava ruumi.
 "Macbeth" (2023) – Ene-Liis Semper ja Tiit Ojasoo. Lavastuses on paralleelselt jälgitav näitlejate mäng laval ning lavapealsed operaatorid filmivad sellest otseülekannet, mida on võimalik ekraanil vaadata.
 "Emajõe sünd" (2024) – Margus Kasterpalu. See on mütopoeetiline oratoorium, kus põimuvad loodus- ja inimhääled kaasaegse muusika, loodusfilmi, animatsiooni ning lavalise liikumisega.
 "Rahamaa" (2024) – Hendrik Toompere noorem. Lavastuses domineerib ekraani filmiliku kvaliteediga otseülekanne tegevustikust, aga samal ajal on laval jälgitav seda ümbritsev telgitagune. Filmilik kaameratöö, näitlejate ja operaatorite täpselt ajastatud mäng ning võtteplatsi meenutavad ruumid loovad lavastusest filmiliku kogemuse.

 Vaata ka 
 Digitaalne teater
 Videokunst
 Videokujundaja
 Visuaalteater

 Viited 

Kategooria:Teatriteadus