Radioluminofoor

Radioluminofoor on materjal, mis kiirgab valgust, kui seda ergastada radioaktiivse kiirgusega. Seda nähtust nimetatakse radioluminestsentsiks ning see leiab rakendust näiteks kellade, instrumentide ja siltide öises valgustuses.

 Ajalugu 
Radioluminofoori leiutas 1908. aastal Sabin Arnold von Sochocky ja originaalselt sisaldas raadium-226. Raadiumvärv oli 40 aastat laialdaselt kasutatud kellades, kompassides, ja lennunduse vahendites, et neid saaks pimedas lugeda. Värvi kahjulik mõju hakkas üha selgemaks saama 1920. ja 1930. aastatel. Üks kurikuulus juhtum hõlmas Raadiumitüdrukuid, naiste rühma, kes värvisid kellasid ja hiljem kannatasid tervisele kahjulike mõjude all, mis paljudel juhtudel lõppesid surmaga. 1928. aastal suri Dr von Sochocky ise kiirgusega kokkupuute tagajärjel aplastilisse aneemiasse. Tuhandeid päritud raadiumiga sihverplaate kuulub endiselt avalikkusele ja värv võib piisavas koguses allaneelamisel olla siiski ohtlik, mistõttu on see paljudes riikides keelatud.

 Rakendused 
 Raadium 
Vaata ka: Radium Girls ja Radium Dial

20. sajandi alguses kasutati raadiumvärve, et katta kellade sihverplaate ja instrumentide numbrilaudu, võimaldades neil pimedas helendada. Siiski selgus hiljem, et raadiumi kasutamine kujutab endast terviseriski, kuna see kiirgab lisaks alfa- ja beetaosakestele ka läbitungivaid gammakiiri.

Raadiumvärvis kasutati tsinksulfiidfosforit, ning lisaks veel vaske (rohelise valguse jaoks), hõbedat (sinakasrohelise valguse jaoks) ja harvemini ka vase ja magneesiumi sulamit (kollakasoranži valguse jaoks). Fosfor laguneb suhteliselt kiiresti ja sihverplaadid kaotavad heleduse mitme aasta kuni mõne aastakümne jooksul. Kellad ja muud seadmed, mis on saadaval antiigipoodidest ja muudest allikatest, ei ole seetõttu enam helendavad. Raadium-226 isotoobi pika 1600-aastase poolestusaja tõttu on need siiski radioaktiivsed ja neid saab tuvastada Geigeri loenduriga.

Sihverplaate saab taastada lisades sellele väga õhukese kihi värsket fosforit, raadiumisisalduseta (energiaallikana töötab endiselt algmaterjal).

 Promeetium 
20. sajandi teises pooles raadium asendati promeetium-147'ga, mis on madala energiaga beetskiirguse allikas. Promeetiumipõhised luminofoorid kaotasid oma helendust kiiremini, kuna promeetiumi poolestusaeg on ainult 2,62 aastat, mispärast ei ole see sobiv pikaajaliseks kasutuseks.

Promeetiumipõhist värvi kasutati, et valgustada Apollo kuumooduli elektrilülitite otsi, Apollo juhtimis- ja teenindusmooduli luuki ja EVA käepidemeid ja Kuuauto juhtpaneele.

 Triitium 
Viimase põlvkonna radioluminofoorid põhinevad triitiumil, radioaktiivsel vesiniku isotoobil, mille poolestusaeg on 12,32 aastat. Triitium eraldab väga madala energiaga beetakiirgust, mis ei suuda läbida isegi klaasi, muutes selle suhteliselt ohutuks. Triitiumiga täidetud klaastorud, mille sisepinnad on kaetud fosforiga, kiirgavad pidevalt valgust ning neid kasutatakse näiteks kellade numbrilaudadel, relvade sihikutel ja avariiväljapääsude siltidel.

 Vaata ka 
 Luminestsents
 Fosforesstents
 Fluorestsents

 Viited 

 Välislingid 

 https://en.wikipedia.org/wiki/Radium_Girls, Wikipedia 19.märts 2025, vaadatud 30.märts 2025
 https://en.wikipedia.org/wiki/Radium_dial, Wikipedia 20.jaanuar 2025, vaadatud 30.märts 2025
 "Apollo Experience Report – Protection Against Radiation" (PDF). NASA. Arhiivitud originaalist (PDF) 14.novembril 2014. Vaadatud 30.märts

Kategooria:Keemia