Hammasripatsid

Hammasripatsid on ehted, mille valmistamiseks on kasutatud looma hambaid ja kihvu. Hammasripatsid on arheoloogilises materjalis levinud üle maailma alates paleoliitikumist.Jonuks, T., Rannamäe, E. 2018. Animals and Worldviews: A Diachronic Approach to Tooth and Bone Pendants from the Mesolithic  to the Medieval Period in Estonia. – The Bioarchaeology of Ritual and Religion. Oxford: Oxbow Books, 162–178. Eesti kontekstis levisid need põhiliselt neoliitikumis küttide ja korilaste kiviajal ning nooremal rauaajal. Ka tänapäeval võib leida hammastest valmistatud ehteid ning tegemist on popkultuuris levinud dekoratiivse elemendiga.Jonuks, T., Rannamäe, E. 2015.  Loomad ehteks – hammas- ja luuripatsid Eestis kiviajast keskajani. – Tutulus: Eesti arheoloogia aastakiri, 18−20.

Valmistamistehnika
Kõige lihtsam viis hamba kinnitamiseks on teha sälgud hambajuure osasse. Arvatakse, et need olid tõmmatud riiete või ka naha külge peene nööriga. Palju kindlam riputusviis oli teha auk läbi hambajuure. Augu võis puurida, sellisel juhul jäi see ümmargusem. Teine moodus oli lõigata ning siis jäi auk ovaalsem. Kumer hambajuur võidi enne augu tegemist lamedaks lõigata. Väiksemate hammaste puhul võidi eelistada uuristamist, sest puurimisega oli oht hambajuur katki teha. Paksemat juurt oli kergem puurida, kui sinna oli enne lohk tehtud. Hammasripatsite kinnituskohtade valmistustehnika võis sõltuda ka valmistajast. Erinevused ühe ja sama loomaliigi hammasripatsite kinnitusaukude valmistamise tehnikas ühe muistise raames võivad näidata, et esemed on valmistatud erinevatel aegadel või mitme isiku poolt.Kask, S.-K. 2016. Hammasripatsite valmistamisjälgede uurimine annab põnevat teavet. – Tutlus: Eesti arheoloogia aastakiri, 18

Mõne ripatsi valmistamisel võis inimene rohkem vaeva näha, millest võib järeldada, et see võis olla inimese jaoks väärtuslikum ja erilise tähendusega. Ripatsite jaoks võidi kasutada nende loomade hambaid, kes olid nendele inimestele olulised. Saaremaa Kõnnu hilismesoliitilisest asulakohast leitud hammasripatsite hulgas on huvitavaks leiuks hülge hammastest ripatsid, millel on peaaegu kõigil hambajuure osa siledaks lihvitud. Mujal Läänemere piirkonnas sellist valmistusviisi pole täheldatud. Kuna asulakohas oli üldiselt ka palju hülgeluid, siis arvatakse, et tegemist oli hülgeküttide asulaga, kelle jaoks oli hüljes oluline jahiloom.

Kelle hambaid kasutati?

Kiviaja püügimajanduslikul perioodil kasutati Eestis kõige enam põdra, kärplaste, hüljeste ja metssea hambaid/kihvu. Esindatud on ka koerlased, tarvas, karu, metskass.
Põdra hambast ripatsid on olnud ühed kõige levinumad Põhja-Euroopas, sealhulgas Eestis. Kesk-Euroopas on laialt levinud punahirve hammaste kasutamine, kõige läänepoolsemad tõendid pärinevad Prantsusmaalt.Choyke, A. M. 2001. Late Neolithic Red Deer Canine Beads and Their Imitations. In A. Choyke and L. Bartosiewicz (eds.) Crafting Bone: Skeletal Technologies through Time and Space. British Archaeological Reports International Series 937. Oxford, 251–66.

Alates rauaajast pole Eestis leitud ühtegi põdrahambast ripatsit. Kärplaste, hüljeste, metssea hambaid kasutatakse harva. Nende asemel domineerivad siga, karu, koer, keda leidub ka väheste keskaegsete hammasripatsite hulgas.

Hammasripatsite levik Eesti kontekstis
Kiviaeg
Eesti vanimad hammasripatsite leiud pärinevad juba Pulli asulast (8600 eKr). Väga laialt on ripatsid levinud nooremal kiviajal (3900–1750 eKr), kuid hilisneoliitikumis leidude arv väheneb. Üks olulisemaid kiviaja kalmistuid on Tamula I asula-kalmistu, kust pärineb enamus Eesti hammasriptsite leide.Jonuks, T. 2009. Eesti muinasusund. Dissertationes archaeologiae universitatis Tartuensis, 2. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus. Sealt leiti haruldase leiuna põdra lõikehammas, mille riputusaugus on linnu toruluust valmistatud helmes. See viitab, et koostati keerulisemaid keesid, kus hammasripatsid vaheldusid helmestega.

Loona neoliitilisest asulakohast Saaremaal leiti üle kuuekümne hammasripatsi ning neist 48 on tehtud hülge kihvast. Hülge kihvadest ripatseid on leitud ka näiteks Šventoji neoliitilisest asulakohast Leedus ning Gotlandi neoliitikumiaegsetes matustest.Luik, H., Ots, M. &  Maldre, L.  2011. From the Neolithic to the Bronze Age: continuity and changes in bone artefacts in Saaremaa, Estonia. – Written in Bones. Studies on Technological and Social Context of Past Faunal Skeletal Remains. Wrocław, 243–261.

Kõnnu neoliitilisest asulakohast leiti kolmikhauast 69 hammasripatsit, millest 36 olid põdra esihammastest, aga üks näiteks hobuse lõikehambast.

Pronksiaeg
Hammasripatsid hakkasid kaduma juba neoliitikumi lõpus ning pronksiajast on küll hambaleide (nt Asva ja Ridala kindlustatud asulatest), aga pole jälgi sellest, et neid oleks kasutatud ripatsitena.
Rauaaeg
Hammasripatsid ilmuvad Eesti arheoloogilisse materjali taas nooremal rauaajal, täpsemalt viikingiajal.
Palju on neid leitud linnustest, näiteks Lõhaverest, Otepäält, Rõugest. Matustest tuleb hammasripatseid sellel perioodil vähem.

Keskaeg
Keskajast on üksikuid hammasripatsite leide ning need pärinevad peamiselt linnadest ja linnustest. Erandlikud selles perioodis on Siksälä keskaegsed matused, kust leiti mitu hammasripatsit. Näiteks XLVI (46) matusest saadi koerakihvast ripats ning matusest LVIII (58) karukihvast ripats.Valk, H., Ratas,J., Laul, S. 2014. Siksälä kalme II. Matuste ja leidude kataloog. Tartu: Tartu Ülikool. Ajaloo ja arheoloogia instituut. Arheoloogia osakond, 70; 82. Siksälä asub Kagu-Eestis ning piirkonnal oli rohkem sidemeid Läti ja Leedu aladega, kus hammasripatsid olid tavalised matusepanused 17. sajandini.

Uusaeg
Uusajast alates ei esine hammasripatseid Eesti arheoloogilises materjalis. Samas on naabermaades hammas- ja luuripatseid teada kuni 20. sajandi alguseni.

Tõlgendused
Enamasti arvatakse, et hammasripatsitel oli mingi usuline ja sümboolne tähendus. Näiteks kiviajal oli Põhja-Euroopas levinud nii põdra lõikehammastest ripatsite tegemine kui ka tema kujutamine kunstis. Seega võis põdral lisaks majanduslikule tähtsusele olla ka sügavam mütoloogiline tähendus. Hammasripatseid seostatakse tihti jahimaagiaga ja amulettidega, mis annavad kandjale vastava looma väe.

Hammasripatsite puudumine pronksiajal viitab muutustele maailmavaates. 
Rauaajal võis karu, hundi või metsseakihv olla staatuse sümbol.

Metsloomade hambaid on ripatsite valmistamiseks kasutatud rohkem, mis võib tähendada, et koduloomadel oli pigem praktiline väärtus ning metsloomadel sümboolsem.

Eestis teadaoleva arheoloogilise materjali põhjal on raske öelda midagi ripatsite kandmisviisi kohta, kuid ilmselt ei kantud neid ainult üksikuna kaela ümber. Noorema rauaaja matuste juurest on leitud hammasripatseid, mis on kinnitatud rinna- või kaelakeede komplektidesse. Enamasti on need naiste matused. Kiviaegsete matuste puhul võib näha, et hambad on moodustanud suuremaid pikarealisi kogumeid, mis lubab oletada, et need olid riiete külge kinnitatud. Seda on hästi näha Tamula ja Valma matuste leidude puhul. Hammasripatsite komplekte on leitud ka Põhja-Läti Zvejnieki mesoliitiliselt kalmistult. 
Šamanismist lähtuvalt võib hammas- ja kihvripatseid riietuse küljes seostada šamaani abistavate vaimudega. Šamanismi praktikaid võisid kõik ühiskonna liikmed mingil määral kasutada.
Enamasti tundub, et ripatseid kasutati ehetena, kuid näiteks 20. sajandi alguse Põhja-Ameerikast on teada näiteid selle kohta, et põdra lõikehambaid kasutati kõõvitsalaatsete tööriistadena. Selleks, et tööriist ära ei kaoks, riputati see paelaga vöö külge. Välimuselt ei erineks see hammasripatsist kuidagi, aga seda kasutati hoopis teisel eesmärgil. 

Viited

Kategooria:Ehted
Kategooria:Esiaja kunst