Kintsugi

Kintsugi (金継ぎ) (samuti teatud kui kintsukuroi (金繕い)) ehk kuldne parandus on traditsiooniline Jaapani keraamikatehnika, mille puhul purunenud keraamikat parandatakse lakiga, mis maalitakse üle kas kulda, hõbedat või plaatinat sisaldava pulbriga.  Kuigi seda on mitmeid sajandeid kasutatud keraamika parandamiseks, on sellel juuri ka filosoofias ning seda viljeldakse ka kunstivormina. Kintsugi näitab, et eseme purunemine ning selle hilisem parandamine ei ole miski, mida peaks varjama, vaid on hoopis osa selle eseme ajaloost.

Meetodit saab võrreda ka Jaapani lakikaunistus stiili maki-ega (蒔絵).

 Tekkelugu ja levik 
Kintsugi täpne päritolu ja ajalugu on teadmata, kuid seda tehnikat on Jaapanis juba sajandeid kasutatud. Üheks tehnika algusajastuks võib lugeda 15. sajandi, mil ühe levinud tekkeloo järgi saatis shogun Ashikaga Yoshimasa ühe kahjustatud teekausi Hiinasse, et see seal ära parandataks. Kui see talle tagastati, avastas ta, et seda oli parandatud metallklambritega, mis küll hoidsid kaussi koos, kuid ei näinud head välja. See võis inspireerida käsitöölisi otsima ilusamaid parandusmeetodeid purunenud keraamikale, mis võis panna aluse kintsugi tehnikale. Tekkinud tehnika oli kollektsionääride silmis nii muljetavaldav, et mõningaid inimesi süüdistati väärtusliku keraamika meelega lõhkumises lihtsalt selleks, et neid saaks uuesti kullaga parandada ning selle kaudu saavutada see kõrgelt hinnatud kintsugi efekt.  

Selle teke ja levik langesid kokku ka teetseremooniate tekkega, mis leidis aset umbes samal ajal, pärast 15. sajandit. Teeserviisid olid tollal ajal väga väärtuslikud, kuna need mängisid suurt rolli mainitud teetseremooniates. Seetõttu lasid inimesed purunenud või mõranenud serviise kintsugi tehnikas parandada, lisades neile lakki ja kulda.

Kintsugi tehnika kasutus on tänapäevani püsinud ning viimaste aastate jooksul rohkem populaarsust kogunud. Nii mõnigi kaasaegne kunstnik on sellest tehnikast inspiratsiooni ammutanud ning viljelenud kas traditsioonilist tehnikat või siis loonud oma enda unikaalse viisi seda teha. Nende kunstnike hulka kuuluvad näiteks jaapani kunstnik Tomomi Kamoshita, kes kasutab oma töös katkist keraamikat, et nendest uusi teoseid luua ning Koreast pärit Yee Sookyung, kes kasutab oma loomingus teiste kunstnike poolt kõrvalejäetud kilde, et samuti luua midagi uut millestki, mida tihti peetakse prügiks.  Viimastel aastatel on kintsugi levinud ka Aasia riikidest väljapoole ning seda on hakatud harrastama mujal maailmas. Eriti suur populaarsuse buum oli sellel 2020. aastal, mil paljud inimesed, kes olid koroonapandeemia tõttu sunnitud kodudesse jääma, hakkasid tegelema kintsugiga, kuna see oli varasemaga võrreldes muutunud palju kättesaadavamaks.

Kuigi kintsugi on tugevalt olnud seotud kunstiga, on see leidnud tee ka teistesse valdkondadesse. Märkimisväärseim neist on meditsiinivaldkond, kus mõningad spetsialistid on seda kasutanud kui vastupidavuse metafoori. Selle põhimõte sarnaneb levinud terapeutilistele prakitkatele. Juba varemgi on kasutatud katkise vaasi kujundit, kus patsiente on julgustatud võrdlema oma paranemisprotsessi katkise vaasi kildude kokkupanemisega. Kintsugi lisamine sellesse metafoori lisab veelgi rohkem täiendavat sügavust ja tähendust ning võib aidata paranevatel patsientidel leida tähendust oma paranemises.

 Seosed filosoofiaga 
Kintsugi tehnikale omane ebatäiuslikkuse ning ebapüsivuse rõhutamine langevad kokku wabi-sabi (侘び寂び) filosoofiaga. See väljend koosneb kahest keeruliselt tõlgitavast sõnast: wabi, mis rõhutab lihtsuses peituvat ilu ning sabi, mis tähendab vana ja kulunu hindamist. Kokkupanduna moodustavad need wabi-sabi, mis väärtustab mõlemat. Wabi-sabi on enamat kui vaid kontsept – see on tunne, mida võib igapäevaelus kogeda kõikjal, nii looduses, lilleseadetes, teetseremooniatel, kui ka kintsugis. Just nagu kintsugi rõhutab parandatud eseme ilu tuues kullaga pragudele tähelepanu, näeb ka wabi-sabi ilu asjades, mis ei ole täiuslikud.

Peale wabi-sabi on kintsugi ka võimalus füüsilisel kujul väljendada mushin (無心) seisundit. Selle seisundiga kaasneb olek, kus inimene on hetkes kinni, on tasakaalukas muutuvates tingimustest ning ei oma soovi maailmale oma tahet peale suruda. Kuna mushin tähendab ka muutuste vastu võtmist ja nendega kohanemist, saab seda rakendada ka kintsugis. Esemete parandamine laki ja kullaga aitab aktsepteerida selle eseme pragusid osana objekti ajaloost.

Lisaks haakub kintsugi mõnel määral mottainai (もったいない) kontseptsiooniga, mille peamine eesmärk on jäätmetekke vältimine. Järjest kasvav huvi keskkonnakaitse ja taaskasutuse vastu on tõenäoliselt üks põhjustest, miks kintsugi on mitte ainult Jaapanis, vaid ka mujal maailmas viimaste aastate jooksul rohkem populaarsust kogunud. Kintsugi võimaldab anda katkistele esemetele uue elu ning vältida selle ära viskamist.

 Tehnika ja materjalid 
Traditsioonilise kintsugi tegemisel on juba sajandeid kasutatud looduslikku lakki, mida tehakse laki- ehk värnitsa-mürgipuu mahlast. Seda lakki tuntakse ka urushi nime all ning seda on pikka aega kasutatud lakinõude tegemiseks, kuna see on vastupidav ja veekindel. Sellel oli algselt ka teisi kasutusalasid, näiteks kasutati seda Nara perioodil selleks, et kaitsta budismiga seotud kujusid ja artefakte. Alles hiljem hakati seda ka keraamikas kasutama ning veelgi hiljem võeti see kasutusele kintsugi tegemisel.

Tööprotsessi alguses segatakse urushi sisse liimi, et see muutuks kleepuvamaks. Tavaliselt on selleks kas riisiliim või jahuliimi, mis on hiljutisem nähtus. Esimese puhul on tulemuseks nori urushi, mida hinnatakse selle kleepuvuse ja kiire kuivamiskiiruse tõttu. Teise liimi lisamise puhul saadakse mugi urushi, mis on sama kleepuv kui nori urushi, kuid mis kuivab pisut aeglasemalt. Lakk, mida esemetele kantakse kintsugi tegemiseks, on tavaliselt kas punast värvi või harvemini musta värvi enne metallipulbri peale kandmist.

Järgmine samm on keraamika tükkide kokku panemine liimi ja laki seguga, pärast seda maalitakse eseme praod metallipulbriga üle. Tavaliselt kasutatakse selleks kulda, hõbedat ja plaatinat. Just metallipulber on see, mis annab kintsugi tehnikas parandatud esemetele nende unikaalse ja äratuntava välimuse. Sedasorti tehnika sarnaneb väga maki-e (蒔絵) kunstile, mille puhul lisatakse samuti keraamilise eseme kaunistamiseks laki peale metallipulbrit. Metallipulbri lisamise järel jäetakse ese kuivama. Piisava aja möödudes (kuivamiseks kuluv aeg oleneb materjalidest, mida parandamiseks kasutati), võib eseme pinda poleerida siidist vatiiniga, et metallipulbri sära rõhutada. Teine võimalus on kanda selle pinnale kiht läbipaistvat lakki (suki urushi), mida seejärel poleeritakse. Selle kihi lisamine aitab kaitsta eset kulumise eest, et see püsiks kauem ilusana.

Tänapäeval on kintsugi tegemine muutunud lihtsamaks ja kättesaadavamaks. Heisei perioodil arenes välja uuem vorm, mille eesmärk oli lihtsustada kintsugi tehnika protsessi, mis on varem olnud aeganõudev, keeruline ja kallis. Modernse kintsugi puhul on tavaline lakk asendatud keemilise tehisvaiguga, mille kuivamiseks kulub vähem aega.

 Viited 

Kategooria:Keraamika