Välisabi Soomele Talvesõjas

Soomele Talvesõjas antud välisabi hõlmas Talvesõja 105 päeva jooksul (30. november 1939 – 13. märts 1940) Soomele antud välisabi, mis koosnes nii sõjalisest varustusest, vabatahtlikest võitlejatest kui ka moraalsest toetusest väiksele demokraatlikule riigile võitluses sinna Teises maailmasõjas tunginud totalitaarse Nõukogude Liidu vägede vastu. 

Rünnates Soomet, rikkus NSV Liit rängalt kahe riigi vahelist mittekallaletungipakti ja muid kahepoolseid lepinguid ning NSV Liidu poolt allkirjastatud Rahvasteliidu põhikirja. Soome ründamise eest heideti NSV Liit 14. detsembril 1939 Rahvasteliidust välja. 

Vastukaja maailmas
Soome pälvis palju rahvusvahelist kaastunnet ja poolehoidu juba enne sõja algust. NSV Liidu ähvardustele järgnenud kallaletung 30. novembril 1939 kajastus kohe nii Eestis kui ka mujal Euroopas poliitilises õhkkonnas. 

Välismaine ajakirjandus jälgis sõda tähelepanelikult ja asus kõikjal enamasti Soome poolele, erandiks vaid üksikud kommunistlikud ajalehed ja Nõukogude raadiojaamad. Talvesõja puhkemine võimendas üle maailma Nõukogude Liidu ja seda juhtiva Stalini režiimi vastaseid meeleolusid. 

Sõja puhkedes soovisid Soome armeesse astuda ka paljud välismaalased, appi tuli tuhandeid vabatahtlikke paljudest riikidest, lõpuks ligi 12 000 meest. Märtsis 1940 teenis välismaalastest vabatahtlikke Soome armee ridades kokku 11 663 meest, neist 8680 Rootsist, 695 Norrast, 1010 Taanist, 372 Ameerika soomlast, 346 Ungarist, umbes 100 Eestist; lisaks ligi 350 idakarjalast ja ingerlast ning üle saja vabatahtliku teistest välisriikidest.

Otseselt osales abiandmises 26 riiki. Suurimad Soomele lennukite, tankide ja muu sõjavarustuse müüjad olid USA, Prantsusmaa, Suurbritannia, Itaalia ja Hispaania. Ameerika Ühendriikide president Franklin Roosevelti administratsioon keelas toorainete ja tööstusseadmete ekspordi NSV Liitu ning võimaldas Soomele 30 miljonit dollarit laenu. 

Soome parlament otsustas 21. detsembril 1939, et välismaalastest vabatahtlike suhtes rakendatakse samu toidumoonaga varustamise, majutus- ja palgatingimusi, mis on Soome sõjaväekohuslastel. Vabatahtlikega seotud põhimõtted kinnitati lõplikult alles jaanuari keskel 1940, kui sõjaväe ülemjuhataja Carl Gustaf Emil Mannerheim otsustas, et Soome võtab sõjaväeteenistusse vastu soovijaid sisuliselt kõikidest teistest riikidest peale NSV Liidu. 

Briti-Prantsuse ekspeditsioonikorpus
Suurbritannia ja Prantsusmaa kavandasid saata Soomele appi 57 000-mehelise ekspeditsioonikorpuse. Korpus oli 1940. aasta märtsis juba Inglismaa sadamates laevadele paigutatud, kuid Rootsi ja Norra kui neutraalsed riigid keeldusid Briti ja Prantsuse vägesid enda territooriumi kaudu läbi laskmast – vaatamata Soome valitsuse korduvatele palvetele, mistõttu jäi see Soomele väga vajalik välisabi kohale jõudmata. Samas aitas ainuüksi Briti-Prantsuse kavandatav Talvesõtta sekkumine survestada NSV Liitu sõja kiiremale lõpetamisele ning kogu Soome vallutamise plaanist loobumisele.

Brittide plaan oli maandada korpus Norra rannikul kahes osas ning hõivata eelkõige Kiruna-Gällivare maagiväljad ning Rootsi ja Norra sadamad, sest kardeti Nõukogude vägede edasitungi Soomest Põhja-Skandinaaviasse; samas eeldasid briti strateegid, et Põhja-Rootsist imporditud rauamaak oli laienevas maailmasõjas Saksamaa sõjamajandusele eluliselt tähtis. Soome kaitsmine oleks olnud vaid üks eesmärk ning Soome oleks paigutatud vaid väiksem osa kogu ekspeditsioonikorpusest. 

Prantsuse armee kavandas ühtlasi dessanti Petsamosse koos Murmanski blokaadiga Põhja-Jäämerelt. Lisaks kavandati samaaegselt ka väiksemat rünnakut Süürias, varjamaks Prantsuse ekspeditsioonikorpuse tegelikku peasihtmärki.

Ekspeditsiooni planeerimine edenes hilinemisega, sest Rootsi ja Norra suhtumine oli tõrjuv ning liitlased omakorda kartsid, et need Skandinaavia riigid osutavad dessandile relvastatud vastupanu. Läbirääkimised Soome valitsusega algasid veebruaris 1940, kuid Prantsusmaa ja Suurbritannia esitasid eraldi pakkumised ning andsid mõneti vastakaid andmeid enda pakutava abi suuruse ja eeldatava ajakava kohta. Ka Soome polnud päris valmis esimest, eeldatavalt väiksemat ekspeditsiooniüksust vastu võtma, sest see poleks operatiivolukorrale rindel suurt mõju avaldanud, kuid võis samas provotseerida Saksamaad. Esialgse Soomega kokku lepitud ajakava järgi pidi Briti-Prantsuse ekspeditsioonikorpus Norras maabuma märtsi lõpus.

Lisaks ekspeditsioonivägede saatmise plaanile müüs Suurbritannia valitsus sõja alguspäevil Soomele 20 ja kinkis 10 Gloster Gladiator sõjalennukit. Briti dominioon Lõuna-Aafrika Liit annetas samuti 25 Gloster Gauntletit, kuid neid ei jõutud enne Talvesõja lõppu Soome õhuväes kasutusele võtta. Suurbritannia annetas ka 40 kiirabiautot. Soome ostis või sai Suurbritannialt ja Prantsusmaalt palju muud erinevat sõjatehnikat, nt Bristol Blenheimi pommituslennukeid, Hawker Hurricane ja Morane-Saulnier hävitajaid, sadu suurtükke ja laskemoona, sidevahendeid, riideid, telke, välikööke ja muud varustust.

Abijõud Rootsist, Norrast ja Taanist
Rootsis tekkis laialdane kodanikuliikumine ning üle 8260 mehe läks vabatahtlikult Soomele sõtta appi. Enamus neist saadeti Salla piirkonnas Lapimaal rindele veebruaris 1940. Abiks olid ka Rootsist saabunud lennukid: 12 hävitajat ja neli pommitajat, millega vabatahtlike lennusalk osales lahingutes alates 10. jaanuarist 1940, moodustades niiviisi Põhja-Soomes ainsa õhutõrje. Lennukid pärinesid Rootsi õhuväest ja näiteks hävitajad moodustasid kolmandiku kõigist enne seda Rootsis olnud hävitajatest. Lisaks andis Rootsi Soomele üle kümmekond erinevat tüüpi kasutatavat õppe- ja transpordimasinat. Ametlikult jäi Rootsi siiski sõjas neutraalseks.
Soome saabus 725 Norra vabatahtlikku. Lisaks saadi ametlikult samuti neutraalsest Norrast 12 suurtükki ja vintpüsse. Väga oluline oli Norra ametivõimude abi lennukite hankimisele kaasaaitamisel. Suurbritanniast soetatud lennukid transporditi vaid ühe tehnilise vahemaandumisega Norras (Stavangeris) peaaegu otse nende baasidesse Soomes. Ka Ameerika Ühendriikidest ostetud lennumasinad jms sõjatehnika laaditi maha Norra sadamates, transporditi kokku monteerimiseks Rootsi ja sealtkaudu edasi Soome.  

Taani vabatahtlikke registreerus üle tuhande, kuid neil oli sõja lõppedes alles talvise sõjapidamise väljaõpe pooleli. Soome õhuüksustega liitusid mõned Taani hävituslennukid koos vabatahtlike pilootidega.

Ülemjuhataja Mannerheim andis juba 8. detsembril 1939 välja esimese käsu välismaalastest vabatahtlike vastuvõtmise ja väljaõpetamise kohta. Vabatahtlike vastuvõtmine ja väljaõpe tehti ülesandeks tagalaväeosade staabile. Detsembri lõpus olid vabatahtlike paigutamise kavad juba selgemad: Rootsist ja Norrast pärit vabatahtlikud paigutati Torniosse kolonelleitnant Vihma alluvusse, Kemisse koondati major Hämäläineni juhtimise alla karjalased ja ingerlased ning Oulusse koondati ameeriklastest ja taanlastest vabatahtlikud. Lõuna-Pohjanmaale Lapuasse oli kavas moodustada rahvusvaheline väeosa niipea, kui selleks oli piisavalt registreerunuid. 

Eesti vabatahtlikud
NSV Liidu kallaletung Soomele 30. novembril 1939 kajastus kohe ka Eesti poliitilises õhkkonnas ja eestlaste avalikus arvamuses. Soome võitluses nähti sarnasusi Eesti ajaloo ja saatusega ning eesti rahva avalik arvamus oli kindlalt soomlaste poolel. 

Eesti valitsus ei asunud ametlikult Soomet toetavale seisukohale, vaid jäi erapooletuks. Eesti poliitikud, nagu peaminister Jüri Uluots, avaldasid Soomele mitteametlikult täielikku toetust. Teiselt poolt oli sõjavägede ülemjuhataja Johan Laidoner oma seisukohtades märgatavalt ettevaatlikum.

Juba 1939. aasta oktoobris ja novembris, st enne Talvesõja puhkemist, näitasid mitmed eestlased üles soovi liituda Soome armeega. Soome saatkonnal ja diplomaatidel tuli vastata sagenevatele järelepärimistele vabatahtlike värbamise kohta. Veel 1939 novembri alguses oli Soome välisministeeriumi seisukoht, et vähemalt esialgu vabatahtlikke ametlikult vastu ei võeta.

Niipea kui sõjategevus Soomes algas, alustati Eestis ametivõimudest hoolimata aktiivset abistamistegevust. Loodi poolsalajasi rühmitusi, kelle eesmärk oli liikuda jalgsi üle Soome lahe ja astuda vabatahtlikena Soome kaitsejõudude ridadesse.

Soome välisminister Väinö Tanner teatas 28. detsembril 1939 Eesti suursaadikule Aleksander Warmale, et eestlastest vabatahtlike värbamine ei ole soovitatav. Eesti valitsus kartis samal ajal, et massiline värbamine võib ohustada Eesti ja NSV Liidu vahelisi suhteid. Näiteks juba 10. detsembril 1939 oli Tallinnas asuva NSV Liidu saatkonna nõunik Vladimir Botškarjov esinenud alusetu süüdistusega, nagu värbaksid soomlased Eesti elanikke oma tegevarmeesse; Botškarjovi väitel maksti Soomes eestlastele teenistuse eest 250 krooni kuus ja värvatuid toimetati üle lahe mootorpaatidel. 
Ülemjuhataja Mannerheim andis 8. detsembril 1939 välja käsu teistest riikidest saabuvate vabatahtlike vastuvõtmise kohta. Detsembri lõpus oli tervikpilt välismaalaste paigutamisest ja eelseisvast väljaõppest teiste hulgas ka Eestist saabunud vabatahtlikele juba selgem. Nimelt oli Lapuasse tagalaväeosade juurde kästud moodustada rahvusvaheline väeüksus nimega Sisu brigaad (soome keeles osasto Sisu). Sisu brigaad oli allutatud otse tagalaväeosade staabile. Selle komandöriks määrati kapten Bertil Nordlund. 

Vabatahtlikke liitus Sisu üksusega aegamisi; 100 mehe piir ületati alles veebruaris 1940. Märtsi algul kuulus Sisu koosseisu üle 120 mehe 23 eri rahvusest. 1940 märtsi algul suurenes üksuse koosseis oluliselt, kui Lapuasse saabus Ungari vabatahtlike rühm: kokku 24 ohvitseri, 52 allohvitseri ja 265 sõdurit. Sisu brigaadi juhtivkoosseisu moodustasid kapten Nordlund jt Soome ohvitserid ning need välismaalased, kellel oli reservohvitseri auaste. 

Esimesed vabatahtlikud Eestist saabusid Lapuasse Sisu brigaadi 9. jaanuaril 1940, mil seersant Eduard Juur ning vabatahtlikud Karl Saage ja Arvo Torm registreeriti üksuse koosseisu. Üks eestlane teenis Sisu brigaadi inglaste allüksuses: lipnik Karl Nurk (kes oli 14-aastaselt osalenud Vabadussõjas; Talvesõtta tuli Nurk Keeniast, kus ta oli tegutsenud jahindusinspektorina).

Sisu brigaadi koosseisus oli 17. aprillil 1940 kokku 41 eestlast. Kogu Sisu brigaadi tegevusaja jooksul oli brigaadi nimekirjas kokku 59 eestlastest vabatahtlikku. 

Talvesõja lõpp muutis välismaiste vabatahtlike olukorda ning 24. aprillil 1940 alustas Lapualt u 30 belglast ja 10–12 eesti meest, nende hulgas ka Arnold Soinla, teekonda Norrasse. Arnold Soinlast, kes koos mitme kaaslasega astus Norra sõjaväkke ja langes juba järgmisel kuul (20. mail 1940 Narviki lahingus Saksamaa vägede vastu) sai esimene eestlane, kes hukkus Teise maailmasõja lahingus.

Sisu brigaadis teeninud eestlastele lisaks oli neid ka Soome armee teistes väeosades. 1940. aasta alguse kohta tehtud olukorra ülevaates märkis ajaloolane Erik Lönnroth hiljem, et lisaks Sisus teenivatele vabatahtlikele oli näiteks ühes suurtükipatareis neli eesti meest. 

Kuigi Sisu brigaadi vabatahtlikud ei jõudnud rindele, oli nende abi siiski Soomele oluline. Ülemjuhataja Mannerheim tänas pärast Talvesõja lõppu 24. märtsil 1940 välja antud päevakäsus kõiki vabatahtlikke.

 Viited 

Kirjandust
 Ohto Manninen. Talvisodan salatut taustat, Helsinki: Kirjaneuvos 1994. ISBN 952-90-5251-0.
 Jari Leskinen, Antti Juutilainen (toim). Talvisodan pikkujättiläinen, Porvoo: WSOY 1999. ISBN 951-0-23536-9.
 Philip Jowett, Brent Snodgrass. "Soome talvesõda ja Jätkusõda 1939–1945". Tõlkinud Noel Horn. Kirjastus: KOOLIBRI, ISBN 9789-9-8502-3624, 2010, 64 lk
 Jari Leskinen, Antti Juutilainen (toim). "Talvesõda'", Varrak 2002. ISBN 9985-3-0501-9.
 Jari Leskinen, Antti Juutilainen (toim). Jatkosodan pikkujättiläinen, Porvoo: WSOY 2005. ISBN 951-0-28690-7.
 Jukka I. Mattila, Virolaiset vieraan vallan väessä 1939–45, Helsinki: Reuna 2018.	0000000038122338 (isni) http://urn.fi/URN:NBN:fi:au:finaf:00009735

Kategooria:Soome Teises maailmasõjas