Tantsumaraton

Algus 
pisi| Tantsijad 1923. aasta üritusel
Esimene teadaolev maraton USA-s peeti 1909. aasta detsembris Montana osariigis Bjutti linnas. Osales üle 170 paari.

Majanduskriisi ajal olid tantsumaraton üks viise, kuidas oma kannatustest mõtteid mujale saada.

1930. aastatel oli tantsumaraton visaduse harjutus, füüsilise ja vaimse vastupidavuse demonstratsioon, mis äratas vaatajates gladiaatorimängude vaimu. Kui varajased maratonid olid uus füüsilise jõu ja vapruse ilming, siis hilisemal, tehniliselt arenenumal kujul hakkasid need sümboliseerima kogu kultuuri vaimu, mis püüdis mõista maailma, mida tabasid ühtäkki vaesus, inimkaotused ja kaitsetus. Tantsimine kujunes ellujäämisvõistluseks.

 Tantsumaratonid kui äri ja vaatemäng 
1930. aastate alguseks oli tantsumaraton üsna tulusad äri. Inimesed käisid vaatamas inimesi, kes olid elu ja surma piiril, peaaegu surid nende silme all. Nii tekkis vaatajates tunne, et nende elus pole asjad nii halvad. Maratoni ümber oli palju inimesi: arste ja õdesid, kelnereid, muusikuid, väljaviskajaid.

Paljud inimesed rändasid üle kogu riigi, osaledes maratonidel, et kindlustada oma olemasolu. Mõned neist osalesid aga maratonidel lootuses, et talendipüüdjad märkavad neid ja pakuvad neile lepingut. Aga nii läks üksikutel, näiteks June Havoc, kas sõitis ühest maratonist teise lootusega, et mingi agent märkab teda ja pakub lepingut.

Kuigi maratonid ei ole kunagi olnud osalejate tantsuliste võimete test, on hilisemad maratonid muutunud veelgi enam osalejate vastupidavuse küsimuseks. Kohtunik vaid kontrollis, kas tantsija põlved põrandaga kokku puutuvad. Sageli korraldati osalejatele lühikesi mõne tantsu võistlusi, näiteks fokstrotivõistlusi, mis võimaldas võitjatel saada lisaraha ja üritusel publiku seas menukamaks muutuda.

Sageli korraldajad korraldasid etendusi, kus osalesid kas maratonil osalejad või külalisesinejad ehk publik sai vaadata erinevaid estraadi numbreid. Kohale olid kutsutud ka kohalikud kuulsused.

Maratonide korraldajad kasutasid meelsasti ära reaalseid draamasid ja konflikte, mis olid tingitud nende pidevast sunnitud lähedusest, võistluslikust elemendist, tugevast kurnatusest ja stressist. Kollase ajakirjanduse kaudu levitati laialt teavet selliste teemade kohta.Kohama, N. (8.10.2017). Великая депрессия в США 1930-х годов. Часть 1 - Танцевальный марафон. Külastatud aadressi 9.10.2023. https://kohama-natalia.livejournal.com/28122.html

 Auhinnad 
Paljude osalejate jaoks tähendas maratoni võit unistuste täitumist: auhinnad ulatusid 1000–5000 dollarini, mis oli juba väike varandus (riigi keskmine palk oli 1368 dollarit aastas). 

Samas said maratonide võitjad kulutatud aega ja energiat arvestades üsna tagasihoidlikku tasu. Pikim maraton oli Chicagos, mis toimus 29. augustist 1930 kuni 1. aprillini 1931 ja kestis 5152 tundi ehk 214 päeva, võitnud paar sai auhinnaks vaid 2000 dollarit.

 Võistluse reeglid 
Tantsumaratonil võistlejad peavad iga tunni jooksul kulutama konkreetse aja jooksul oma jalgadega areenil. Tavaliselt algavad need maratonid nii, et tunnis on 40 minutit tantsimist ja 20 minutit puhkust. Lõpuks lühendatakse puhkepause koguni viie minutini või isegi kõrvaldatakse need täielikult. Võistlejatel on lubatud lahkuda põrandalt hügieeni või meditsiinilistel põhjustel, vahetada riideid jne. Ootus on, et nad peaksid tantsima kolm minutit igast kümnest, millest annab märku kohtunik, kes puhub vilet, et alustada sprindiga, kuigi seda reeglit ei jõustatud rangelt. Kohtunikul oli ka õigus karistada võistlejaid reeglite rikkumise või võimetuse eest neid täita.

Kui tantsija oli kehvas füüsilises seisundis, näiteks palavikus või kokkuvarisemise äärel, võis kohtunik nõuda, et tantsija tõendaks oma võimet jätkata, tiirutades areenil kindlaksmääratud aja jooksul kindlaks määratud arv kordi, näiteks kolm korda nelja minuti jooksul. Võistlejad said üksteise õlgadel magada ja neil, kellel pole partnereid, on lubatud tukkuda ja ringi komistada. Mõningatel juhtudel, eriti kui naisvõistleja on publiku seas populaarne, võib saatja olla talle magamiseks ette nähtud. Kui nad on tingimustega kohanenud, saavad võistlejad 24 tunni jooksul magada umbes kuus kuni üheksa tundi. 

 Tantsumaratonide lõpp 
Mitmed maratonidel osalejad surid tantsupõrandal, kuid see ei peatanud võistlejaid ega pealtvaatajaid. Sageli hakkasid tantsijad hallutsineerima, mis lõbustas ka publikut – mis oleks lõbusam, kui jälgida, kuidas inimene tantsib ja ajab taga kujuteldavaid koeri?

Veelgi suurem hulk tantsijaid suri pärast maratone, pikk unepuudus võttis oma ja inimesed langesid koomasse. Kuna nad olid liiga vaesed, et keegi neist hooliks, siis nad lihtsalt ei tulnud sellest koomast välja.

1930. aastate lõpuks muutusid tantsumaratonid veriseks äriks ja olid enamikus osariikides keelatud. Kuid kõigist keeldudest hoolimata jätkati nende korraldamist kuni USA liitumiseni Teise maailmasõjaga.

 Rekord 
Tantsumaratonide läbi aegade rekord oli Million Dollar Steel Pier Marathon Atlantic Citys 6. juunist 30. novembrini 1932 (kokku 4152 tundi ja 30 minutit peatumata). Auhinna summa oli 1000 dollarit.

Teine allikas väidab, et pikim maraton kestis 5 kuud ja 6 päeva ehk 3672 tundi.

 Meedia 
Filmidest näitab tantsumaratonide õudust ja barbaarsust on Sydney Pollacki "They Shoot Horses, Don't They?" ("Äraaetud hobused lastakse ju maha"), mis on filmitud 1969. aastal. Film on Horas McCoy 1935. aastal kirjutatud raamatu pehmendatud versioon.

 Viited 

Kategooria:Tants
Kategooria:Tantsud
Kategooria:Võistlused