Tšerkessia

pisi| Tšerkesside Konföderatsiooni presidendid
Tšerkessia    oli riik ja ajalooline piirkond Põhja-Kaukaasias, Musta mere kirdekaldal. Evliya Çelebi, Seyahatnâme, II, 61–70; VII, 265–295 Vene Keisririik vallutas selle Vene-Tšerkessi sõja (1763–1864) ajal, pärast mida 90% Tšerkessia elanikest pagendati piirkonnast või tapeti tšerkesside genotsiidi käigus.  

Keskajal valitses Tšerkessiat nominaalselt valitud suurvürst, kuid vürstiriigid ja hõimud olid väga suure autonoomsusega. 18.-19. sajandil hakkas kujunema keskvalitsus. Tšerkessid domineerisid varakeskajal ja antiikajal ka Kubani jõe põhjaosas, kuid Mongoli impeeriumi, Kuldhordi ja Krimmi khaaniriigi rüüsteretkede tõttu tõmbusid nad Kubanist lõunasse ja nende vähendatud piirid ulatusid Tamani poolsaarest Põhja-Osseetiani. Keskajal alistasid tšerkessid naabruses asuvad karatšaid, balkaarid ja osseedid. 

Õiguslikult ja rahvusvaheliselt nägi 1739. aasta Belgradi leping Austria ja Türgi vahel ette Ida-Tšerkassia (Kabarda) iseseisvuse tunnustamise. Seda tunnustasid nii Vene impeerium kui ka Osmanite impeerium ning tolleaegsed suurriigid olid lepingu tunnistajaks. Ajavahemikul 1814–1815 toimunud Viini kongress nägi ette ka Tšerkessia iseseisvuse tunnustamist. 1837. aastal saatsid tšerkesside juhid Euroopa riikidele kirju, milles taotlesid iseseisvuse seaduslikku tunnustamist. Pärast seda tunnustas Ühendkuningriik Tšerkessiat.  Kuid Vene-Tšerkessi sõja ajal ei tunnustanud Vene impeerium Tšerkessiat iseseisva piirkonnana ja käsitles seda kui mässuliste okupatsiooni all olevat Venemaa maad, vaatamata sellele, et tal ei olnud piirkonna üle kontrolli ega omandit.  Vene kindralid viitasid tšerkessidele mitte nende etnilise nimega, vaid kui "mägilased", "bandiidid" ja "mäesaast". 

Kuigi Tšerkessia on tšerkesside algne kodumaa, elab enamik tšerkessidest pärast tšerkesside genotsiidi paguluses. 

 Etümoloogia 
Sõnad Tšerkessia ja tšerkessid on eksonüümid, mis on latiniseeritud sõnast Cherkess, mille päritolu on vaieldav. Douglas Harper, Etymonline states: "1550s, in reference to a people people of the northern Caucasus along the Black Sea, from Circassia, Latinized from Russian Cherkesŭ, which is of unknown origin. Their name for themselves is Adighe. Their language is non-Indo-European. The race was noted for the "fine physical formation of its members, especially its women" [Century Dictionary], who were much sought by neighboring nations as concubines, etc."James Stuart Olson, et al., eds.  Üks seisukoht on, et selle tüvi pärineb turgi keeltest ja see termin tähendab "peahakkijaid" või "sõdalaste tapjaid", mis annavad tunnistust tšerkesside edukatest lahingutest. Yamisha, Jonty.  On neid, kes väidavad, et termin pärineb mongoli keelest Jerkes, mis tähendab "seda, kes blokeerib tee".  Mõned usuvad, et see pärineb piirkonna vanakreekakeelsest nimest Siraces. Teise vaate kohaselt on selle pärit pärsia keelest.

Kaukaasiale geograafiliselt lähedastes keeletes kandis Tšerkessia põlisrahvas algselt teisi nimetusi, kuid vene mõjul on need nimed kõnekeelest kadunud.

Tšerkessid ise ei kasuta terminit "Tšerkessia" ja viitavad oma riigile kui Адыгэ Хэку (Adıgə Xəku) või Aдыгэ (Adõgee).

Riigi teine ajalooline nimi oli Zichia (Zyx või Zygii), keda Vana-Kreeka intellektuaal Strabon kirjeldas Kolhethist põhja pool asuva rahvana. Strabo, Geographica 11.2

 Geograafia 
paremal|pisi|250x250px| Tšerkessia 1856. aastal
Tšerkessia asus Ida-Euroopas, Lääne-Aasia põhjaosas Musta mere kirderannikul. Enne Kaukaasia vallutamist venelaste poolt (1763–1864) hõlmas see Kaukaasia loodepiirkonna kogu viljakat platood ja steppi, mille elanike arv oli hinnanguliselt miljon.

Tšerkessia ajalooline territoorium ulatus Tamani poolsaarest läänes kuni Mozdoki linnani tänapäeva Põhja-Osseetias idas. Ajalooliselt hõlmas Tšerkessia tänapäeva Krasnodari krai lõunapoolset poolt, Adõgee Vabariiki, Karatšai-Tšerkessiat, Kabardi-Balkaariat ning osi Põhja-Osseetiast ja Stavropoli kraist, mida piiras põhjas Kubani jõgi, mis eraldas seda Vene Impeeriumist.

Paljud tšerkessid peavad Sotšit oma traditsiooniliseks pealinnaks. Home thoughts from abroad: Circassians mourn the past—and organise for the future.  Tšerkesside sõnul ehitati 2014. aasta taliolümpiaküla tšerkesside ühishaudade, mis pärinesid 1864. aastast, tšerkesside genotsiidist. 

 Omariiklus ja poliitika 

 Tšerkessia Suurvürst 
Aastatel 1427–1453 vallutas Inal Suur kõik tšerkessi vürstiriigid ja kuulutas end Tšerkessia suurvürstiks. Pärast tema surma jagunes Tšerkessia uuesti.

Tšerkessia mõjukad vürstid kohtusid regulaarselt, et valida enda seast suurvürst, ainsaks tingimuseks oli, et tiitlit taotlev prints suudab tõestada sugulust Inal Suurega. Välisvaatlejate silmis oli suurvürst tšerkesside kuningas.  Hõimud olid aga suuresti autonoomsed ja tiitel oli enamasti sümboolne. Aastal 1237 külastasid dominikaani mungad Richard ja Julian Ungari saatkonna koosseisus Tamani poolsaarel asuvat Matrega linna, tolleaegset Tšerkessia pealinna. Matregas sai saatkond suurvürstilt hea vastuvõtu osaliseks. De facto Ungariae Magnae a fretre  Riccardo invento tempori domini  Gregorii Noni. 

14. ja 15. sajandi Itaalia dokumendid Kaffa konsuli ja Tšerkessia suhte kohta viitavad selgelt Tšerkessia valitseja erilisele staatusele. See staatus võimaldas Tšerkessia suurvürstil paavstiga kirjavahetust pidada. Paavst Johannes XXII 1333. aastast pärinevas kirjas, mis oli adresseeritud Zichia (Tšerkessia) suurvürstile Verzachtile, tänas Rooma paavst valitsejat usinuse eest katoliku usu tutvustamisel oma alamate seas. Verzachti võimustaatus oli nii kõrge, et tema eeskujul võtsid mitmed tšerkessi vürstid üle katoliikluse. Atti della Societa Ligure di storia patria. 

 Konföderatsioon 
Tšerkessia koosnes traditsiooniliselt enam kui tosinast vürstiriigist. Mõned neist vürstiriikidest jagunesid suurteks ja arvukateks feodaalvaldusteks, millest paljud olid vürstide omanduses ja mida iseloomustas poliitilise staatuse stabiilsus. Tšerkessi riik oli liitriik, mis koosnes neljast valitsemistasandist: külanõukogu (чылэ хасэ, koosneb külavanematest ja aadlikest), piirkonnanõukogu (koosneb seitsme naaberkülanõukogu esindajatest), regiooninõukogu (шъолъыр хасэ, moodustatud naaberpiirkonnanõukogudest), rahvakogu (лъэпкъ зэфэс, kus igal volikogul oli oma esindaja). Keskvalitsus tekkis 1800. aastate keskel. Enne seda oli suurvürsti roll enamasti sümboolne.

1807. aastal kuulutas Shuwpagwe Qalawebateqo end tšerkesside konföderatsiooni juhiks ja jagas Tšerkessia 12 suuremaks piirkonnaks. Berkok, İsmail. KAFFED, Çerkes Özgürlük MeclisiThese regions were Shapsugo-Natukhaj, Abdzakh, Chemguy, Barakay, Bzhedug, Kabardo-Besleney, Hatuqway, Makhosh, Bashilbey, Taberda, Abkhazia and Ubykh. 1827. aastal kuulutas Ismail Berzeg ametlikult välja tšerkessi hõimude sõjalise konföderatsiooni ja ühendas 1839. aastaks olulise osa Tšerkessiast oma kontrolli alla. D, S. Kronolojik Savaş Tarihi 1839. aastal kuulutasid tšerkessid Bighuqali (Anapa) oma uueks pealinnaks ja Hawduqo Mansur kuulutati tšerkesside konföderatsiooni uueks juhiks. Seda tiitlit hoidis ta kuni oma surmani.Хункаров, Д. A.Ü.  1848. aastal oli Tšerkessia juht Muhammad Amin.Казиев Ш.AKAK, Vol. Карлгоф Н.  Saanud teada sõdalasest õpetlase saabumisest, kolisid tuhanded pered Abdzakhi piirkonda, et ennast tema võimu alla anda. NA, F.O. 195/443, “Report of Mehmed Emin…”, 15 August 1854 Pärast Amini lahkumist asus võimule Seferbiy Zaneqo, kes aga järgmisel aastal suri.

Juunis 1860 moodustati tšerkesside esindajate kongressil parlament kui Tšerkessia kõrgeim seadusandlik organ. Parlament loodi Фадеев А.Блиев  pealinnas Sotšis 13. juunil 1860 ja Qerandiqo Berzeg valiti parlamendi ja Tšerkessia juhiks. Ruslan, Yemij (August 2011).

 Armee 
Tšerkessia elas sajandeid väliste sissetungide ohu all, nii et kogu tšerkesside eluviis oli militariseeritud.Русско-Черкесская война 1763—1864 гг.

Tšerkessia arendas välja niinimetatud "sõdalaskultuuri". Auväärne võitlus oli selle kultuuri suur osa, vaenutegevuse ajal peeti rangelt vastuvõetamatuks isegi vaenlaste kodude või saagi, eriti leiva, põletamist ja röövimist. Hukkunud kaaslaste surnukehade lahinguväljale jätmist peeti lubamatuks. Elusalt vaenlase kätte langemist peeti Tšerkessias suureks häbiplekiks, nii et hiljem Tšerkessias võidelnud Vene ohvitserid märkisid, et tšerkessi vangi võtmine õnnestus väga harva, sest nad tegid tavaliselt enesetapu.

Vene armee võttis pärast Tšerkessiasse sissetungi ja tšerkesside genotsiidi kasutusele hulga tšerkessi sõjaväe asju – sealhulgas relvad (šaška, tšerkessi saablid, pistodad), tšerkessi sadulad, tšerkessi hobused ja isegi vormirõivad (tšerkeska, burka). 

 Teadaolevad iidsed ja keskaegsed valitsejad 
Piirkonna teadaolevate valitsejate hulka kuuluvad:

 400–383 eKr: Hekaktaios Polyaenus names Hekaktaios, the king of the Sindi kingdom of Circassians, who ruled between 400–383 BC.
 383–355 eKr: Oktamasades
 100ndad: Stachemfak 
 400ndad: Dawiy D, S. Çerkes Krallar, Hükümdarlar "In the 3rd and 4th centuries AD, the Goths settled in the north of the Black Sea. There were constant wars with the Circassian kingdoms. Prince Baksan, one of the 8 sons and eldest of King Daw, was one of the rare leaders who made his mark in the wars against the Goths, was one of the rare leaders to whom a statue was erected, and died with his eighty warriors in a war against the Goths, in which his 7 brothers joined him."
 500ndad: Bakhsan Dawiqo 
 700.–800. aastad: Lawristan Natho, Kadir.  D, S. Çerkes Krallar, Hükümdarlar "Lawristan is the 6th century King of the Circassians and is known for his war with the Avars. Upon his refusal to come under Avar rule, Avar Khan with an army of 60 thousand destroyed the Black Sea coast."
 800.–900. aastad: Weche D, S. Çerkes Krallar, Hükümdarlar
 900ndad: Hapach Zenkovsky, Sergei A. Medieval Russia’s Cronicles, 58–59 D, S. Çerkes Krallar, Hükümdarlar "The leader of the Circassian tribes, Hapach, with his army of horsemen and allied principalities, attacked Sarkel, a city of the Khazars. The Khazar army was defeated and the Sarkel prince and his surviving army were shackled by their feet and imprisoned."
 900–1022: Rededya The Laurentian Codex provides the following information: "In 1022, Prince Mstislav the Brave, who at the time was the prince of Tmutarakan, started a military operation against the Alans. During the operation, he encountered the Kassogian army commanded by Rededya. To avoid unnecessary bloodshed, Mstislav and Rededya, who possessed an extraordinary physical force, decided to have a personal fight, with the condition that the winner would be considered the winner of the battle. The fight lasted some hours and, eventually, Rededya was knocked to the ground and stabbed with a knife."  
 1200ndad: Abdunkhan
 1200–1237: Tuqar Historian Rashid-ad-Din in the Persian Chronicles, wrote that the Circassian king Tuqar was killed in battle against the Mongols Рашид ад-Дин.  L.I. Lavrov. 
 1237–1239: Tuqbash ФАЗЛАЛЛАХ РАШИД-АД-ДИН->СБОРНИК ЛЕТОПИСЕЙ->ПУБЛИКАЦИЯ 1941 Г.
 1300. aastad: Verzacht In his letter to the king of Zichia, Verzacht/Ferzakht, Pope John XXII thanks the Governor of Circassians for his assistance in implementing the Christian faith among the Circassians. 
 1427–1453: Inal Suur
 1470. aastad: Petrezok A contract was signed between the ruler of Circassia and the ruler of Caffa, naming another ruler of Zichia: "Petrezok, the paramount lord of Zichia".  Kressel R. Ph. The Administration of Caffa under the Uffizio di San Giorgio. 
 1530–1542: Kansavuk 

 Ajalugu 
Türgi natsionalistlikud rühmitused ja tänapäeva pan-turkismi pooldajad on väitnud, et tšerkessid on türgi päritolu, kuid selle väite toetuseks ei ole avaldatud ühtegi teaduslikku tõendit ning etnilised tšerkessid on seda tugevalt eitanud.  Tšerkessi keel ei jaga türgi keelega märkimisväärseid sarnasusi, välja arvatud laenatud sõnad. Erinevate ajaloolaste arvates lükkab tšerkesside pärinemine sindi-meoodi (või maeoti) hõimudest ümber väite, et tšerkessid on türgi etnilist päritolu. 

 Antiikajastu 

 Maikopi tsivilisatsioon 
Miyekvapi (Maikopi) tsivilisatsioon loodi 3000. aastal eKr. Tšerkesse nimetati iidsetel aegadel mitme nimetusega (nt "Kerket" ja "Sucha").  Aastal 1200 eKr võitlesid tšerkessid koos hetidega egiptlaste vastu. 

 Sindica 
pisi| Rekonstrueeritud kujutis Sindi hõbemündist Гос. , mis avastati Tšerkessias  
Sindica riik asutati umbes 500. aastal eKr. Sel perioodil elasid Tšerkessias kreeklased ja sindi-meoodi (maeoti) hõimud. Kreeka luuletaja Hipponaks, kes elas 5. sajandil eKr, ja Herodotos mainisid hiljem sinde. Strabo mainib ka Sindica linna, mis asus Musta mere rannikul. Teave Sindica kohta pärineb Kreeka dokumentidest ja arheoloogilistest leidudest, kuid üksikasjade kohta on teada vähe. Pole täpselt teada, millal Sindica riik loodi, kuid teada on, et sindlastel olid kreeklastega riigi- ja kaubandussuhtes enne Kreeka kolooniate asutamist Musta mere rannikul. Samuti on teada, et Sindica kuningriik oli aktiivne kaubanduspiirkond, kus elas palju kunstnikke ja kaupmehi.General İsmail Berkok, Tarihte Kafkasya,İstanbul,1958, s.135–136. Turabi Saltık, Sindika Krallığı, Jineps, Ocak 2007, s.5.Tamara V.Polovinkina,Çerkesya, Gönül Yaram, Ankara,2007, s.21–45.Генрих Ананенко,Сыд фэдагъа Синдикэр?V.Diakov-S.

 Keskaeg 
Kõige üksikasjalikuma kirjelduse keskaegsest Tšerkessiast tegi Johannes de Galonifontibus aastal 1404.  Tema kirjutisest järeldub, et 14. ja 15. sajandi vahetusel laiendas Tšerkessia oma piire põhja poole kuni Doni suudmeni ning ta märgib, et "Tana linn ja sadam asuvad samas riigis Ülem-Tšerkassias, Doni jõel, mis eraldab Euroopat Aasiast." 

Feodalism hakkas tšerkessides tekkima 4. sajandil. Armeenia, kreeklaste ja Bütsantsi mõjul levis kristlus 3.–5. sajandil pKr kogu Kaukaasias.The Penny Magazine. Minahan, James. Sel perioodil hakkasid tšerkessid (tollal viidatud kui kassogid) kristlust rahvusliku religioonina omaks võtma, kuid ei hüljanud kõiki oma põliseid usulisi tõekspidamisi. Tšerkessid asutasid palju riike, kuid ei suutnud saavutada poliitilist ühtsust. Umbes aastast 400 pKr hakkasid mitmed sissetungijad ründama tšerkesside maid. Kõigepealt vallutasid need bulgaarid. Pärast Khazari riigi lagunemist integreeriti adõgee rahvas umbes 1. aastatuhande lõpul pKr Alaania kuningriiki. 10. ja 13. sajandi vahel oli adõgee tšerkessi rahvas Gruusia mõjuvõimu all.

Aastal 1382 võtsid Tšerkessiast pärit mamelukid Mamelukkide riigi trooni ja asutasid Burji dünastia. 1223. aastal Kaukaasiasse tungima hakanud mongolid hävitasid osa tšerkessidest ja enamiku alaanidest. Tšerkessid, kes kaotasid suurema osa oma maadest järgnenud Kuldhordi rünnakute käigus, pidid taanduma Kubani jõe tagusele alale. 1395. aastal pidasid tšerkessid Timuri vastu mitmeid sõdu ja kuigi tšerkessid võitsid, rüüstas Timur Tšerkessiat.

 Kuningas Inal Suur 
Inalit kutsuvad tšerkessid ja abhaasid "vürstide vürstiks", kuna ta ühendas kõik tšerkessi hõimud ja rajas Tšerkessi riigi. Levinud arvamuse kohaselt on Inal Kabardi, Besleney, Chemguy ja Hatuqwai printside esivanem.

Inal, kes 1400. aastatelShora Nogma has 1427 (per Richmond, Northwest Caucasus, kindle@610).  omas Tamani poolsaarel maad, asutas valdavalt khegaykide hõimust koosneva armee ja teatas, et tema eesmärk on ühendada tšerkessid, Caucasian Review.  kes olid tol ajal jagatud paljudeks vürstiriikideks, ühtseks riigiks ja pärast omaenda vürstiriigi väljakuulutamist vallutas ta ükshaaval kogu Tšerkessia.Cole, Jeffrey E. (2011). 

Tšerkessi aadlikud ja vürstid püüdsid takistada Inali võimuletulekut, kuid lahingus Msimta jõe lähedal said 30 tšerkessi vürsti Inali ja tema toetajate käest lüüa. Kümme neist hukati, ülejäänud kakskümmend andsid truudusvande ja ühinesid Inali uue riigi jõududega. Inal, kes valitses Lääne-Tšerkessiat, võttis 1434. aastal enda kontrolli ka Kabarda piirkonnana tuntud Ida-Tšerkessia ja ajas 1438. aastal tšerkessi maadel olevad krimmitatari hõimud Kubani jõest põhja poole.

Kuigi ta ühendas tšerkessid, soovis Inal siiski kaasata oma riiki ka abhaase. Abhaasia dünastiad Chachba ja Achba teatasid, et astuvad võimalikus sõjas Inali poolele. Abhaasia sõja võitnud Inal vallutas ametlikult Põhja-Abhaasia ja abhaasid tunnustasid Inali ülemvõimu.Papaskʻiri, Zurab, 1950– (2010).   Klaproth, Julius Von, 1783—1835.  The 200-year Mingrelia-Abkhazian war and the defeat of the Principality of Mingrelia by the Abkhazians of XVII-XVIII cc. Üks tähtedest Abhaasia lipul tähistab Inali.

Inal jagas 1453. aastal oma maad poegade ja lastelaste vahel ning suri 1458. aastal. Pärast seda rajati tšerkessi hõimuvürstiriigid. Mõned neist on Chemguy, mille asutas Temruk; Besleney, mille asutas Beslan; Kabardia, mille asutas Qabard ja Shapsug, mille asutas Zanoko.

Abhaaslaste väite kohaselt suri Inal Põhja-Abhaasias. Asie occidentale aux XIVe-XVIe siècles, 2014. Kuigi enamik allikaid viitab sellele teooriale, on piirkonnas tehtud uuringud ja otsingud näidanud, et Inali hauda seal pole.  Vene maadeuurija ja arheoloogi Jevgeni Dimitrievitš Felitsini sõnul ei asu Inali haud Abhaasias. 1882. aastal avaldatud kaardil on Felitsin asetanud tema haua Ispravnaja piirkonda Karatšai-Tšerkessias, mitte Abhaasias.  Археологическая карта Кубанской области, Фелицын, Евгений Дмитриевич, 1882.

15. sajandi lõpus kirjeldas Tšerkessiat ja selle elanikke üksikasjalikult Genova rändur ja etnograaf Giorgio Interiano. 

 Kanzhal 
1708. aastal maksid tšerkessid Osmanite sultanile suure andami, et takistada tatari rüüsteretki, kuid sultan ei täitnud oma kohustust ja tatarlased ründasid Tšerkessia keskosa, röövides kõik, mis võimalik. Sel põhjusel teatasid kabardi tšerkessid, et nad ei anna enam kunagi andameid Krimmi khaanile ja Osmani sultanile. Osmanid saatsid oma vähemalt 20 000-mehelise armeeВасилий Каширин.  Kabardiasse Krimmi khaani Kaplan-Girey juhtimisel Tšerkessiat vallutama ja käskisid tal andamit koguda.  Osmanid ootasid kerget võitu kabardide vastu, kuid tšerkessid võitsid Kazaniko Jabaghi strateegia tõttu.Василий Каширин. 

Türgi-Krimmi armee hävitati üleöö täielikult. Krimmi khaan Kaplan-Giray suutis vaevu eluga pääseda, jättes maha oma venna, poja, telgid ja isiklikud asjad.

 Vene-Tšerkessi sõda 
1714. aastal alustas Peeter I Kaukaasia okupeerimise planeerimist. Kuigi ta ei suutnud plaani ellu viia, pani ta paika okupatsiooni toimumiseks poliitilise ja ideoloogilise aluse. Seda plaani asus hiljem ellu viima Katariina II. Vene armee paigutati Tereki jõe kallastele.Weismann, Ein Blick auf die Circassianer

Vene sõjavägi püüdis kehtestada oma autoriteeti, ehitades mitmeid kindlusi, kuid need kindlused said omakorda uuteks rüüsteretkede sihtmärkideks. Jermolovi ajal hakkas Venemaa sõjavägi kasutama haarangute eest ebaproportsionaalse kättemaksu strateegiat (põletatud maa taktikat). Vene väed hävitasid kättemaksuks külad, kus arvati end varjavat vastupanuvõitlejad, ning kasutasid mõrvu, inimrööve ja tervete perekondade hukkamist. Kuna vastupanu toetus toidu hankimisel sümpaatsetele küladele, hävitasid Vene sõjaväelased süstemaatiliselt ka saaki ja kariloomi ning tapsid tšerkessi tsiviilelanikke. . Tšerkessid vastasid, luues hõimuliidu, mis hõlmas kõiki piirkonna hõime. 1840. aastal hindas Karl Friedrich Neumann tšerkessidest ohvrite arvuks umbes poolteist miljonit.Neumann 1840 Mõned allikad väidavad, et sajad tuhanded teised surid väljarände ajal.Shenfield 1999 Mitmed ajaloolased kasutavad Vene tegevuse tagajärgede kohta selles piirkonnas väljendit "Tšerkessi veresaunad".Levene 2005:299Levene 2005: 302

Tšerkessid asutasid 25. juunil 1861 pealinnas Shashes (Sotšis) Suure Vabaduse Assamblee, mille juhiks määrati Haji Qerandiqo Berzedj. See assamblee palus abi Euroopalt,Richmond, Walter.  väites, et nad on peagi sunnitud pagendusse. Kuid enne tulemuse saavutamist tungis Vene kindral Koljobakin Sotši ja hävitas parlamendi.Prof.Dr. ĞIŞ Nuh (yazan), HAPİ Cevdet Yıldız (çeviren).

1864. aasta mais toimus viimane lahing tšerkessi 20 000 ratsanikust koosneva armee ja 100 000-mehelise Vene armee vahel. Tšerkessi sõdalased ründasid Vene armeed ja üritasid rivist läbi murda, kuid enamik tapeti Vene suurtükiväe ja jalaväe poolt. Ülejäänud võitlejad jätkasid võitlust partisanidena ja said peagi lüüa. Kõik 20 000 tšerkessi ratsanikku hukkusid sõjas. 21. mai 1864 oli ametlikult sõja lõpp.

 Tšerkesside genotsiid 
pisi| Kaart tšerkesside väljasaatmisest Ottomani impeeriumi
Tšerkesside väljasaatmise ettepaneku ratifitseeris Venemaa valitsus ja Vene vägede viimase kampaania edenedes algas põgenike tulv. Tšerkessid valmistusid vastupanuks ja hoidmaks tagasi Venemaa vägesid.. Tšerkessi tsiviilisikud langesid ükshaaval vene vägede sihtmärgiks, tapeti tuhandeid inimesi ning venelased hakkasid tšerkesside külasid ründama ja põletama, ajades inimesi Musta mere ranniku poole.

Kuigi genotsiidi peamiseks sihtmärgiks olid tšerkessid, said kannatada ka mõned abhaaside, abasiinide, tšetšeenide, osseetide ja teiste kaukaasia rahvaste moslemikogukonnad. Kuigi pole täpselt teada, kui paljusid inimesi see mõjutas, on teadlased väitnud, et vähemalt 75%, 90%, 94%,Sarah A.S. Isla Rosser-Owen, MA Near and Middle Eastern Studies (thesis).  või 95–97% Richmond, Walter.  tšerkessidest langesid genotsiidi ohvriks. Arvatakse, et kabardiinide populatsioon Tšerkessias vähenes 500 000-lt 35 000-le; absahhid 260 000-lt 14 600-le; ja natukhajid 240 000 inimeselt kõigest 175 inimesele. Shapsughide hõim, mille arv oli umbes 300 000, vähendati 3000 inimeseni.

 on Gruusia ainus riik, kes ametlikult kvalifitseerib juhtunut kui genotsiidi. Tšerkessid mälestavad hukkunuid igal aastal 21. mail (Tšerkesside leinapäev).

 Rahvaarv 
Tšerkessia 12-st ajaloolistest vürstiriikidest kolm olid demokraatliku ja üheksa aristokraatliku valitsusvormiga. Tšerkessid jagunevad 12-ks hõimuks: abasiinid, besleneyd, bsedugsid, hatugavad, kabardid, mamghedid, natukhaid, šapsugid, temingoirid, ubükid, yegeruqwaid ja zaneid.

Tänapäeval on Venemaal ajaloolistel tšerkessi aladel säilinud umbes 700 000 tšerkessi. 2010. aasta Venemaa rahvaloendusel registreeriti 718 727 tšerkessi, kellest 516 826 on kabardid, 124 835 on adõgeed, 73 184 on tšerkessid ja 3882 šapsugid. Suurim tšerkesside kogukond elab Türgis (1 400 000–6 000 000).  Tšerkesse elab ka teistes riikides, sealhulgas Jordaanias, Süürias, Iraagis, Iraanis, Liibanonis, Serbias, Egiptuses ja Iisraelis, kuid see on tunduvalt väiksem.

 Rahvuslik religioon 
Tšerkesside hulgas olid järk-järgult religioonidest kõige levinumad esmalt põlisusund, seejärel kristlus ja viimasena islam.

 Põlisusund 
Tšerkesside iidsed uskumused põhinesid Xabze reeglite raames animismil ja maagial, peamine usk oli monistlik – monoteistlik. Nad sooritasid oma jumalateenistusi tantsu ja muusika saatel hiites, mida kasutati templitena. Palvelaulude ja andamitega tseremooniat juhtis vana preester. Selle eesmärk oli kaitsta vastsündinud lapsi haiguste ja kurja silma eest. 

 Judaism 
Mõned tšerkessi hõimud võtsid umbes 20 tuhande juudi Tšerkessiasse asustamise mõjul 8. sajandil omaks judaismi. Tšerkassia judaistid läksid hiljem üle kristlikku- või islami usku.

 Kristlus 
Varajase kiriku traditsiooni kohaselt ilmus kristlus esmakordselt Tšerkessiasse 1. sajandil pKr apostel Andrease reiside ja jutlustamise kaudu, Antiquitates christianæ, or, The history of the life and death of the holy Jesus as also the lives acts and martyrdoms of his Apostles: in two parts, by Taylor, Jeremy, 1613–1667.  kuid kirjalikud allikad viitavad sellele, et kreekalaste ja Bütsantsi mõju tõttu levis kristlus esmakordselt kogu Tšerkessias 3.–5. sajandil pKr. Katoliku usu levik sai võimalikuks ainult koos Konstantinoopoli vallutamisega ristisõdijate poolt ja Ladina riigi loomisega. Katoliku religiooni võtsid tšerkessid omaks suurvürst Farzakhti eeskujul. Tšerkesside jaoks oli kõige olulisem isiksus kõigis kristlikes õpetustes Püha Jüri isiksus. Nad nägid temas kõigi Kaukaasias austatud vooruste kehastust. Tema nimi tšerkessi keeles on "Aushe-Gerge".

Kristlus Tšerkessias koges oma lõplikku kokkuvarisemist 18. sajandil, kui tšerkessid võtsid vastu islami. Ekspreestrid ühinesid tšerkessi aadelkonnaga ja neile anti nimi "shogene" (õpetaja), aja jooksul sai sellest nimest perekonnanimi.

 Islam 
Aastal 815 pKr jõudis islam Tšerkessiasse kahe araabia jutlustaja, Abu Ishaqi ja Muhammad Kindi, jõupingutustega ning loodi esimene tšerkessi moslemikogukond. Väike moslemikogukond Tšerkessias on eksisteerinud juba keskajast, kuid islami laialdane omaksvõtt toimus pärast 1717. aastat Natho, Kadir I. Circassian History.  Reisivad sufi jutlustajad ja kasvav Venemaa sissetungi oht aitasid kiirendada islami levikut Tšerkessias. Shenfield, Stephen D. "The Circassians: A Forgotten Genocide".  Richmond, Walter.  Ottomani impeeriumis hariduse saanud tšerkessi õpetlased hoogustasid islami levikut. 

 Tšerkessi rahvuslus 
Vene Keisririigi ja Nõukogude Liidu võimu ajal propageeriti tšerkesside rahvus- ja hõimulõhesid, mille tulemusena hakati tšerkessi rahva eri osade kohta kasutama mitut nimetust (adõgeed, tšerkessid, kabardid, šapsugid). Samal ajal kujunes välja tšerkessi rahvuslus. Tšerkesside rahvuslus väljendub püüdes säilitada oma kultuur ja päästa oma keel väljasuremise eest,   saavutada tšerkesside genotsiidi täielik rahvusvaheline tunnustamine,    taaselustada ülemaailmselt Adyghe Xabze, Paul Golbe.  Авраам Шмулевич.  North Caucasus Insurgency Admits Killing Circassian Ethnographer.  naasta kodumaale Tšerkessiasse     ja taastada lõpuks iseseisev Tšerkessia.    Samuti nimetavad tšerkessid Venemaa rahvaloendustel end tšerkessideks (adõgeedeks), et kajastada ja taaselustada tšerkesside rahvuse kontseptsiooni.

 Viited 

Bibliograafia
 Bell, James Stanislaus. "Journal of a residence in Circassia during the years 1837, 1838, and 1839" (inglise keeles).
 Bullough, Oliver. "Let Our Fame Be Great: Journeys Among the Defiant People of the Caucasus". Allen Lane, 2010. ISBN 978-1846141416.
 Jaimoukha, Amjad. "The Circassians: A Handbook", London: Routledge, New York: Routledge & Palgrave, 2001. ISBN 978-0700706440.
 Jaimoukha, Amjad. "Circassian Culture and Folklore: Hospitality, Traditions, Cuisine, Festivals and Music". Bennett & Bloom, 2010. ISBN 978-1898948407.
 Kaziev, Shapi, and Igor Karpeev (Повседневная жизнь горцев Северного Кавказа в XIX в.). "Everyday Life of the Caucasian Highlanders: The 19th Century". Moscow: Molodaya Gvardiy, 2003. ISBN 5-235-02585-7
 King, Charles. "The Ghost of Freedom: A History of the Caucasus". Oxford University Press, 2008. ISBN 978-0195392395.
 Levene, Mark. "Genocide in the Age of the Nation-State. Volume II: The Rise of the West and the Coming of Genocide". London: I. B. Tauris, 2005. ISBN 978-1845110574.
 Richmond, Walter. "The Circassian Genocide", Rutgers University Press, 2013. ISBN 9780813560694.
 Ahmed, Akbar (2013). "The Thistle and the Drone: How America's War on Terror Became a Global War on Tribal Islam". Washington, D.C.: Brookings Institution Press. ISBN 978-0-8157-2379-0.
 Shenfield, Stephen D. (1999). "The Circassians: A Forgotten Genocide?". In Levene, Mark; Roberts, Penny (eds.). The Massacre in History. New York: Berghahn Books. pp. 149–162. ISBN 978-1-57181-935-2.
 "Иоанн де Галонифонтибус". Сведения о народах Кавказа (1404 г.). Baku: Элм. 1979.

Kategooria:Kaukaasia ajalugu
Kategooria:Venemaa ajaloolised riigid
Kategooria:Euroopa uusaja riigid
Kategooria:Tšerkessia