Kultuurilooline arheoloogia

Kultuuriajalooline arheoloogia (inglise Culture-historical archaeology, vene Культурно-историческая археология) oli 1910.–1960. aastatel lääne teadlaste seas levinud arheoloogiline koolkond. See rõhutab ühiskondade määratlemist erinevateks etnilisteks ja kultuurilisteks rühmadeks vastavalt nende materiaalsele kultuurile.

Kultuuriajalooliste arheoloogide kõige silmatorkavam puudus oli see, et muutusi seostati jätkuvalt väliste protsessidega (näiteks migratsioon). Vähe jõupingutusi tehti aga selleks, et välja selgitada, miks kultuurid võtsid omaks või tõrjusid muudatusi, ning kuidas need uuendused ühiskondi muutsid. Puudu oli tahtmisest õppida, kuidas üksikud kultuurid on süsteemina toimisid ja muutusid. Hilisemad arheoloogilised teooriad, nagu protsessuaalne ja postprotsessuaalne arheoloogia, on tekkinud nende puuduste kõrvaldamiseks ja pakkumaks rohkem tõlgendavaid vaatenurki minevikule.

 Olemus 

 Arheoloogia muutus rohkem ajaloo- kui evolutsioonikeskseks mistõttu oli vaja tähelepanu pöörata nii kronoloogilistele kui ka kultuurilistele variatsioonidele.
 Kultuuriajaloolised arheoloogid eeldasid pikka aega, et arheoloogilise kultuuri tekitas rühm inimesi, kellel oli ühine keel ja eluviis, ning nende etnilist päritolu saab tõendada arheoloogiliste andmete põhjal. 
 Iga uuendust ja leiutist inimkonna ajaloo jooksul saab teha ainult üks kord ja teiste kultuurideni jõuab see ainult leviku ja rände kaudu.
 Huvi etnilise kuuluvuse vastu ajendas kasutusele võtma arheoloogilise kultuuri mõistet.
 Kultuuriajaloolise lähenemise omaksvõtt soodustas arheoloogiliste meetodite märkimisväärset väljatöötamist, seda eriti stratigraafia, välitöömeetodite ja leidude liigitamise osas.

 Ajalugu 
Kultuuriajalooline arheoloogia arenes tänu kasvavale teadlikkusele arheoloogiliste dokumentide geograafilisest varieeruvusest. 19. sajandil koguti kogu Euroopas üha suuremal hulgal arheoloogilist materjali intensiivse põllumajanduse ja maaparandusprojektide tulemusena: teede, raudteede, kanalite ja tehaste ehitamine. Lisaks loodi rohkem muuseume ja teadusasutusi ning ülikoolidesse tekkisid arheoloogiakursused.

20. sajandil hakati enamikku Euroopa riike vaatlema etnilise identiteedi poliitiliste väljendusvormidena, mis põhinesid ühel keelel, kultuurilisel ja rassilisel ühtsusel ning ühisel ajalool. Nende arengutega kaasnes kasvav rahvuslus ja rassism, mis muutis etnilise kuuluvuse üha olulisemaks. Tol ajal oli arheoloogia kasutusel vahendina tõestamaks oma rahva tihedat seotust iidsete rahvastega ning õigusi kindla maa üle.

Enamikus riikides kadus selline arheoloogia kasutamine etnilise ja natsionalistlike eesmärkide kasutamiseks pärast 1945. aastat.

 Tänapäev 
Kultuuriajalooline lähenemine on tänapäevalgi kasutusel, isegi domineeriv mõnes maailma piirkonnas ja teatud distsipliini valdkondades.  Johnson, M. (2019). Archaeological Theory (3rd ed.). Wiley. https://www.perlego.com/book/991677/archaeological-theory-an-introduction-pdf

Arheoloogid tunnistavad nüüd, et materiaalse kultuuri varieeruvusel on palju põhjuseid. Mõned neist kajastavad ajalisi erinevusi keskkonnatingimustes, ressursside kättesaadavuses, kohalikes käsitöötraditsioonides, kauplemismustrites, usulistes veendumustes jms.

 Viited 

Kategooria:Arheoloogia