Rose O'Neill

Rose Cecil O'Neill (25. juuni 1874 – 6. aprill 1944) oli ameerika koomiksikunstnik, illustraator, kunstnik ja kirjanik. Ta sai kuulsaks oma 1909. aastal loodud populaarsete koomiksitegelaste Kewpiede loomisega ning oli esimene naissoost koomiksikunstnik Ameerika Ühendriikides, kelle töid avaldati.

Raamatukaupmehele ja koduperenaisele sündinud O’Neill kasvas Nebraska maapiirkonnas. Ta näitas kunsti vastu huvi üles juba noores eas ja pürgis illustraatoriks New Yorgis. Tema Kewpie koomiksid ilmusid esimest korda ajakirja Ladies’ Home Journal 1909. aasta numbris ning 1912. aastal tootis saksa mänguasjatootja J. D. Kestner koomiksitegelastest biskviitportselanist nukke. Peagi hakati tootma ka saepurumassist ja tselluloidist nukke. Need nukud olid 20. sajandi esimesel poolel väga populaarsed ning olid ühed esimesed masstoodangust mänguasjad USAs.

O’Neill kirjutas romaanr ja luuleraamatuid ning oli naiste valimisõiguse aktivist. Tänu Kewpiede edule oli ta mõnda aega kõige paremini tasustatud naisillustraator maailmas. O’Neill on National Women's Hall of Fame'i (USA riiklik naiskuulsuste hall) liige. 

2022. aastal sai Rose O’Neill San Diego koomiksikonverentsil tiitli Comic Pioneer.

O’Neill suri 6. aprillil 1944 halvatusest tingitud südamepuudulikkusesse Springfieldis, Missouri osariigis. Ta on maetud oma pere kalmistule Bonniebrooki oma ema ja teiste pereliikmete kõrvale.

 Lapsepõlv 
O’Neill sündis 1874. aastal Pennsylvania osariigis Wilkes-Barre’is. Tema vanemad olid iiri immigrant William Patrick ja Alice Asenath “Meemie” Smith O’Neill. Tal oli kaks nooremat õde, Lee ja Callista, ning kolm nooremat venda: Hugh, James ja Clarence. Pere kolis Nebraskasse kui O’Neill veel noor oli. 

Varajasest lapsepõlvest saati tundis O’Neill suurt huvi kunstide vastu ning õppis joonistama, maalima ja valmistas skulptuure. Kolmeteistaastaselt võttis ta osa ajalehe Omaha Heraldi rahastatud laste joonistusvõistlusest ning võitis esikoha oma joonistusega, mis kandis pealkirja “Temptation Leading to an Abyss”.

Kahe aasta jooksul tegi O’Neill illustratsioone kohalikele Omaha väljaannetele Excelsior ja The Great Divide ning teistele perioodika väljaannetele. Ta sai töökoha tänu Omaha World Heraldi toimetajale ja Everybody Magazine'i kunstilisele juhile, kes olid joonistusvõistluse žüriis. Teenitud raha aitas tal toetada oma perekonda, mille ülalpidamine tema raamatukauplejast isale raskusi valmistas. O’Neill õppis Omahas Sacred Heart Convent kloostrikoolis.

 Karjäär 
pisi|"When We All Believe": illustratsioon ajakirja Puck 1903. aasta väljaandest

 New Yorki kolimine 
1893. aastal kolis O’Neill New Yorki, et oma oskusi suuremale publikule näidata; teel suurlinna peatus ta Chicagos, et külastada maailmanäitust. Nunnad saatsid teda erinevate kirjastuste juurde, et müüa töid tema kuuekümnest joonistusest koosnevast portfooliost. Tal õnnestus oma töid müüa mitmele kirjastusele ja hakkas peagi saama tellimusi. 19. septembril 1896 ilmus ajakirjas Truth O’Neilli neljast paneelist koosnev koomiks – see tegi temast esimese ameerika naise, kelle koomiks avaldati.

Samal ajal kui O'Neill New Yorgis elas, sai tema isa õiguse väikesele maatükile Missouri osariigi lõunaosas. Kui O'Neill aasta hiljem perele külla läks, oli koht saanud nimeks "Bonniebrook".

O’Neilli saatis märkimisväärne edu: ta liitus ameerika huumoriajakirja Puck meeskonnaga, kus ta oli ainus naisliige. 1909. aastal hakkas ta joonistama reklaame firmale Jell-O ning illustratsioone ajakirjadele Harper’s Magazine ja Life. 

 Varased illustratsioonid 
1892. aastal kohtas O’Neill Omahas noort Gray Lathamit, kellega ta abiellus 1896. aastal. Latham külastas O’Neilli New Yorgis ning saatis talle kirju, kui naine Missouri osariigis oma perekonda külastas. Latham kolis O’Neilli pere juurde Missouri osariiki Bonniebrooki 1896. aastal. Oma pere heaolu pärast muretsev O’Neill saatis perele suure osa oma palgast.

Järgnevatel aastatel muutus O’Neill Lathamiga rahulolematuks, kuna mehele meeldis raha kulutada ja hasartmänge mängida ning ta oli tuntud pleiboi. O’Neill avastas, et Latham kulutas kogu naise saadetud raha enda peale. Seejärel läks O’Neill Missouri osariiki, kus ta eitas 1901. aastal abielulahutuse avalduse, ning kolis tagasi Bonniebrooki. Latham suri samal aastal.

1901. aasta lõpus hakkas O’Neill saama anonüümseid kirju ja kingitusi. Tuli välja, et neid saatis ajakirja Puck toimetaja abi Harry Leon Wilson. O’Neilli ja Wilsoni vahel tekkis lähedane suhe ning nad abiellusid 1902. aastal. Nad käisid mesinädalatel Colorados ja kolisid Bonniebrooki, kuhu nad jäid elama mitmeks aastaks. Järgmise kolme aasta jooksul kirjutas Wilson kaks romaani: “The Lions of the Lord” (1903) ja “The Boss of Little Arcady” (1905). O’Neill joonistas illustratsioone mõlemale. Paar lahutas 1907. aastal.

1904. aastal avaldas O’Neill oma esimese romaani “The Loves of Edwy”, mille ta ka illustreeris.

 Kewpied ja läbilöök 
vasakul|pisi|Kewpied postkaardil, 1915
19. sajandil muutusid haridusvõimalused kättesaadavamaks, mistõttu naiskunstnikud said osaks professionaalsetest ettevõtetest ja hakkasid asutama oma kunstiühendusi. Kuna naiste loodud töid peeti alamateks, hakkasid naised stereotüübi kallutamiseks kunstiajaloolase Laura Prieto sõnul “üha valjemalt ja enesekindlamalt” teiste naiste töid edendama. 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses moodustasid 11 000 ajakirja ja perioodikaväljaande tellijatest 88% naised. Kui naised astusid kunstnike hulka, palkasid kirjastajad neid looma illustratsioone, mis kujutasid maailma naise vaatenurgast. Edukad illustraatorid olid ka Jennie Augusta Brownscombe, Jessie Wollcox Smith, Elizabeth Shippen Green ja Violet Oakley.

1908. aastal hakkas O’Neill rohkem tegelema originaalsete kunstitöödele ja lõi omapärased Kewpie tegelaskujud, millega ta kuulsaks sai. Tegelaskujude nimi “Kewpie” tuleneb rooma armastusjumal Amori ingliskeelsest nimest Cupid. Oma sõnul sattus O’Neill inglilaadsetest tegelastest vaimustusse ning näid neid uneski: “Mõtlesin neist nii palju, et nägin neid unes minu voodikatte peal akrobaatilisi trikke tegemas. Üks neist istus mulle käe peale.” Ta kirjeldas tegelasi “selliste pisut ümarate haldjatena, kes õpetasid inimesi olema korraga nii õnnelikud kui ka lahked”. Kewpie tegelaskujude koomiks ilmus esimest korda ajakirja Ladies’ Home Journal 1909. aasta numbris. Lisaks ilmusid Kewpie koomiksid naisteajakirjades Woman’s Home Companion ja Good Housekeeping, tänu millele kogus koomiks üha enam populaarsust.

1913. aastal hakkas saksa nukutootja Kestner & Co. tootma Kewpie nukke. Nukud said kohe populaarseks ja nõudluse rahuldamiseks anti nende tootmiseks litsentse ka teistele ettevõtetele. O’Neill käis mitu korda Saksamaal nukkude tootmist kontrollimas. O’Neilli saatis kuulsuse teel boheemlaslik maine ja temast kujunes innukas naiste õiguste kaitsja. Kewpie tegelaskujude edu tõi talle sisse 1,4 miljonit dollarit, mille eest ta ostis kinnisvara, sealhulgas Bonniebrooki, korteri Washingtoni Square Parkis Greenwich Village'is, Connecticutis Castle Carabas'i ja Capri saarel Itaalias Villa Narcissuse. Kewpie tegelaskujude edu kõrgajal oli O’Neill kõige paremini tasustatud naissoost illustraator kogu maailmas. O’Neill oli New Yorgi kunsti ringkondades hästi tuntud ja temast oli kaudselt inspiratsiooniks laulule “Rose of Washington Square”.

 Pariis ja hilisem loomeperiood 
Hoolimata oma jõukusest jätkas O’Neill töö tegemist ja katsetas eri kunstiliike. Ta õppis Auguste Rodini käe all skulptuuri ning korraldas mitu skulptuuri- ja maalinäitust Pariisis ja USA-s. Tema selle aja teosed olid loomult eksperimentaalsed, mõjutatud unenägudest ja mütoloogiast. O’Neill veetis 1921.–1926. aasta Pariisis. 

1927. aastal läks O’Neill tagasi USA-sse ja 1937. aastal kolis lõplikult Bonniebrooki. 1940ndateks oli ta kaotanud suurema osa oma rahast ja omanditest, põhjusteks suured kulutused, perekonna rahaline toetamine, tema “kunstnikest” koosnev saatjaskond ja esimene abikaasa. O’Neilli varandust vähendas ka ülemaailmne majanduskriis. Kriisi ajal ei olnud O’Neillil kuigi palju tööd. Pärast 30 aastat kuulsust oli Kewpie tegelaskujude fenomen hääbunud ja fotograafia oli asendamas illustratsiooni kui reklaamivahendit. O’Neill katsetas teistsuguste nukkudega ning lõi lõpuks nuku Little Ho Ho – naerva beebi-Buddha –, kuid enne kui tootmisplaanid valmis said, põles tehas maha.

 Raamatud 
 Kirjaniku ja illustraatorina 
 “The Loves of Edwy” (Boston: Lothrop, 1904)
 “The Lady in the White Veil” (New York: Harper and Brothers, 1909)
 “The Kewpies and Dottie Darling” (New York: George H. Doran, 1912)
 “The Kewpies: Their Book, Verse and Poetry” (New York: Frederick A. Stokes, 1913)
 “The Kewpie Kutouts” (1914)
 “The Kewpie Primer” (1916)
 “The Master-Mistress” (New York: Knopf, 1922)
 “Kewpies and the Runaway Baby” (New York: Doubleday, Doran, 1928)
 “Garda” (New York: Doubleday, Doran, 1929)
 “The Goblin Woman” (New York: Doubleday, Doran, 1930)

 Illustraatorina 
 “The Lions of the Lord” by Harry Leon Wilson (Boston: Lothrop, 1903)
 “The Boss of Little Arcady” by Harry Leon Wilson (Boston: Lothrop, 1905)
 “The Hickory Limb” by Parker Hoysted Fillmore (New York: John Lane Co., 1910)
 “Our Baby’s Book” ("New York: Woman's Home Companion", 1914)
 “A Little Question of Ladies’ Rights” by Parker Hoysted Fillmore (New York: John Lane Co., 1916)
 “Tomorrow's House; or The Tiny Angel” by George O'Neil (New York: E. P. Dutton, 1930) – õe-venna koostööl valminud
 “Sing a Song of Safety” by Irving Caesar (New York: I. Caesar, 1937)

 Viited 

Kategooria:Ameerika Ühendriikide kunstnikud
Kategooria:Koomiksikunstnikud
Kategooria:Illustraatorid
Kategooria:Sündinud 1874
Kategooria:Surnud 1944