Endel Kriisa

Endel Kriisa (24. veebruar 1927 – 7. juuli 2020) oli Eesti kaitseväe veteran.

Endel Kriisa sündis Lõuna-Eestis. 1944. aastal pärast kooliasutuse sulgemist otsustas Endel astuda Saksa abiteenistusse. Suvel oli kogunemine Pärnus, kust suunati ta edasi koos kaaslastega Riia lähistele. Seal kaevasid nad kaevikuid ja olid abiks raudtee ehitustöödel. Haigestus aga kollatõppe ja oli haiglas. Pärast haiglast vabanemist hakkasid koos kahe kaaslasega omaalgatuslikult lääne poole sõitma rongides jänestena. Pärast vintsutusi ja segadusi, milles põhjuseks oli osalt ka kasin võõrkeeleoskus, suunati Neuhammeri laagrisse ja siis Hradisko allohvitseride koolitusele, kus ta kohtus Endel Vaheriga (hilisema nimega Vello Salo).

Sealt sattus 1945. aasta aprillis Sileesia rindel kohe pioneerpataljoni koosseisus eesrindele. Mai algul algas segane ja ohtlik taganemise ja taandumise tee. See oli kaootiline, täis ohte ja teadmatust, ka nälga. Väga raskeid olukordi, kus tuli olla reaalselt mahalaskmisel oli kaks. Üks neist Tšehhis, kus tuvastati õlavarrel veregrupimärgi järgi tema kuulumine Saksa armeesse, kuid päästis viimasel hetkel kohale jõudnud Tšehhi sõjaväelane, kes käskis kinnivõetud viia kogunemislaagrisse. Tšehhis oli suhtumine eriti jube ja jõhker, ka tuli kokkupuuteid pommitamiste ja muu hävinguga. Mingil hetkel oli veel võimalus Briti tsooni saada ja seda üritasid nad mõne kaaslasega ka kasutada, kuid sattusid kokku Vene sõjaväelastega, kes nad ikkagi ida poole suunasid. Nii sattus Endel selle asemel, et lubatud kodumaale jõuda, hoopis NKVD laagrisse, kus üleöö tekkis relvastatud valve koos verekoertega ja liikumiskeeld. 

Edasi viidi asukad Kaliningradi laagrisse, mis oma oludelt oli siiski suhteliselt inimlik normaalse laagriülema tõttu, kuid oli nälga ja jõhkrat vägivalda ikkagi. Edasi tuli Podolski laager, mis oli tõeline õudus. Väga valusa faktina rääkis Endel, kuidas ta väga kõrges palavikus rongivagunis ja liikumisvõimetuna tahtis juua ning pani vana konservipurgi vaguniaknast välja ja mille vene sõdur käest ära lõi. Laagrisse jõudmist ta enam ei mäletanud. Ta oli haige ja olukord oli väga kriitiline. Vaatamata väga ebainimlikele tingimustele laagris (27-kraadise külmaga metsatööd, magamine paljal tsementpõrandal, nälg, ülekuulamised öösiti) pidas ta kuidagi vastu ja 1946. aasta alguses toodi nooremad poisid Tallinna Kopli Pitsi tööpataljoni.

Eestis töötati Bekkeri ja Miinisadama ehitusel, hiljem Kilingi-Nõmme kandis metsatöödel. Alles 1950. aasta novembris sai ta vabaks kui repatrieeritu. Selle tõendi tõttu oli tal välistatud hariduse jätkamine ja ka töö leidmine oli raske. Viimaks sai ta tööle tehasesse "Volta", kus töötas kuni pensionile jäämiseni. Algul oli oma kodukoha külastamine Tartumaal Pangodi vallas tööpataljonist tuleku järel keeruline, oli tunda valvet ja umbusku. 1946. aastal suri ta isa, kuid matusele minek ei tulnud kõne allagi. 

Vangilaagri ajast alguse saanud terviseprobleemid saatsid teda kogu elu: tuli teha keerukas südameklapioperatsioon ja hiljem paigaldati südamestimulaator. Siiski elas ta sportlike ja tervislike eluviiside abil 93-aastaseks.

Tal oli kaks last.

Kategooria:Eesti sõjaväelased
Kategooria:Elva kalmistule maetud
Kategooria:Sündinud 1927
Kategooria:Surnud 2020