Bunmei-kaika

Bunmei-kaika (jaapani keeles 文明開化 – 'tsivilisatsioon ja valgustus') oli ühiskondliku läänestumise fenomen Jaapanis Meiji ajastul (1868–1912), mis viis laialdastele muutustele ametlikes institutsioonides, majanduses, sõjaväes, välimuses ja mõttemaailmas. See peegeldas Jaapani sihikindlat tahet saada moderniseeruda ja saada rahvusvaheliselt tunnustatud riigiks, võttes eeskujuks euroopalikud ideed. Läänestumise eesmärk oli kiiresti globaliseeruvas maailmas jõuda järele võimsatele suurriikidele ning kinnistada Jaapani positsiooni tugeva ja auväärse riigina. 

Mõistet bunmei-kaika kasutatakse peamiselt Meiji ajastu algusperioodi kiirete ühiskondlike muutuste kirjeldamiseks, mis erinesid selgelt eelnevast feodaalkorrast. Jaapani õpetlased nagu Fukuzawa Yukichi uskusid, et lääne kultuuri omaksvõtmine võimaldab ületada oma traditsioonilise kultuuri puudujääke.  Yukichi jaoks kehastas Lääs valgustust, mille poole Jaapan pidi pürgima rahvusliku ja sisemise reformi kaudu – mitte üksnes tehnoloogia ja välise ilme osas, vaid ka vaimses tähenduses.

 Mõiste 
Tõenäoliselt kasutas sõna bunmei (tsivilisatsioon) esimest korda Fukuzawa Yukichi oma 1864. aasta teoses „Lääne olud“. Täispika mõiste bunmei-kaika ("tsivilisatsioon ja valgustus") võis ta laenata 1868. aastal kirjutatud ameeriklase Samuel A. Mitchelli õpikust „Mitchelli kooligeograafia“. Põhjalikumalt arendas ta oma ideed edasi raamatus „Tsivilisatsiooni teooria ülevaade“ (1875).

Esialgu kasutati Jaapanis ainult sõna bunmei (文明), kus "bu" viitas sõjaväele ja "mei" tsivilisatsioonile, kuid hiljem lisandus ka sellele kaika (開化). Kaika tähendas algselt "kedagi mõistusele või põhimõttele juhatamise ja õigele teele suunamise tegevust". Edo perioodil kasutas Tokugawa suguvõsa aga tegusõna akeru (開ける, 'avama') rahva arengu kirjeldamiseks, mistõttu kaika, mis jagab sama kanjit 開, omandas tähenduse "areng". Nii bunmei kui ka kaika on kango ehk hiinapärased laensõnad jaapani keeles.Karube, Tadashi (May 2017). 「維新革命」への道 「文明を求めた19世紀日本」 (in Japanese). 新潮社. pp. 252–253. 
pisi|Keiser Meiji lahkumas paleest tõllas. Yōshu Chikanobu 1893|440x440px

 Taust Meiji ajastu kohta 
Bunmei-kaikale pani aluse Meiji restauratsioon – suured ühiskondlikud muutused Jaapanis 19. sajandi teises pooles. 

Aastatel 1639–1854 oli Jaapan Tokugawa šogunaadi juhtimisel sakoku poliitika raames välismaailmale suletud. Keelustati reisida ristiusklikesse riikidesse, kehtestati sisenemiskeeld Hispaania ja Portugali laevadele ning piirati välissuhteid Kagu-Aasia riikidega, isoleerides Jaapanit teistest riikidest. 

1854. aastal avas USA mereväe kommodoor Matthew C. Perry Jaapani väliskaubandusele Kanagawa konventsiooni allakirjutamisega, millega lõppes sakoku isolatsiooni poliitika. Selle tulemusel suurenes Jaapani teadlikkus vajadusest oma riiki kaitsta ning sündis mõiste sonnō jōi ("au keisrile, välja barbarid"). Esines ka kultuuriline liikumine fukko ("taasta antiikaeg!"), mis taotles Jaapani kultuuri vabastamist Hiina ja konfutsianismi mõjudest ning ehtsa jaapanipärasuse määratlemist, taastades keisrivõimu ideaal ja lükates tagasi sõdalasklassi ülemvõimuJansen, M. B. (2002). Making of Modern Japan. The Belknap Press of Harvard University Press..

Samal ajal levis riigis idee šogunaadi kukutamisest. Paljud inimesed nõudsid, et šogun Tokugawa Yoshinobu annaks keisrile tagasi kogu võimu riigi juhtimisel. Rahulolematus kujunes nii valitseva võimu ja rikaste kaupmeeste vastu kui ka laiemalt šogunaadi moraalsete ja poliitiliste puudujääkide üle. Sellele pahameelele lisandusid ka riigi majanduslikud raskused, sealhulgas kaitsekulude ja kahjutasude tõttu tekkinud rahaline koormus, mis põhjustasid hinnatõusu.Beasley, W. G. (1963). The Modern History of Japan. Frederick A. Praeger. Pärast Taisei Hōkan (大i) kokkuleppe sõlmimist lubas šogunaat anda riigi juhtimise võimu tagasi keisrile, millega pandi ametlikult alus uuele keisri valitsusele.

1868. aastal toimus Boshini sõda, kus Tokugawa väed võitlesid Meiji valitsuse armeega, mille moodustasid Satsuma ja Chōshū hani klannid. Meiji väed saavutasid võidu ning uus valitsus haaras Jaapanis võimu. Pealinn viidi Kyōtost Tōkyōsse ning alustati keisri ümber loodud riigi ehitust. Ühiskonna struktuuri ja seaduste loomisel võeti eeskujuks Euroopa riigid, eriti Saksamaa. Kaotati han-süsteem, Hartsvande kuulutamise järgselt hakkas Meiji valitsus üha suuremat poliitilist võimu omandama ning langes ka feodaalkord.

 Ülevaade 
Pärast Tokugawa šogunaadi kukutamist Meiji restauratsiooni käigus kujundati Jaapanis uus riigikord, mille keskmes oli keisrivõimu taastamine ja ulatuslik moderniseerimine. Ühe olulisema muudatusena kaotati endine staatusel põhinev süsteem (mibunsei), mille asemel hakati kujundama kaasaegset bürokraatlikku riiki. Liikumise bunmei-kaika eesmärgiks oli luua Jaapanist tugev ja modernne riik, et tulla toime globaliseerumisega kaasnenud segaduse ja välissurvega. Meiji valitsus pidas oluliseks tööstuse, majanduse ja sõjaväe arendamist ning otsustas võtta eeskuju Euroopa riikidest, järgides neid arhitektuuris (Giyōfū arhitektuur), rõivastuses, toitumisharjumustes ja isegi soengutes. Siiski piirdusid paljud neist ühiskondlikest muutustest valdavalt linnade ja haritud eliidi ringkonnaga.  

 Sõjavägi 
Meiji ajal põimusid sõjaline ja majanduslik võim – sõdalased olid kapitalistid ja kapitalistid täitsid ühtlasi sõjalisi rolle. Sõjaline võim tsentraliseeriti uue keiserliku valitsuse kätte ja kaotati endiste domeenide iseseisvad armeed, mille asemele loodi riiklik armee mitmete garisonidega. Kehtestati ka kohustuslik ajateenistus, mille eeskujuks võeti Prantsusmaa ja Preisimaa mudelid. Selle käigus kaotati samuraide privileegid ja mõõga kandmise kohustus. Ajateenistus tõi kaasa murrangud elukorralduses, pakkudes nii reaalset kui ka näilist sotsiaalset võrdsust ja endisest seisusest kõrgemale tõusmise võimalust. See muutus ka laiaulatuslikuks meditsiini- ja haridusasutuseks, kus kontrolliti inimeste vaimset ja füüsilist seisundit.Ghadimi, A. (2023). Civilization and Enlightenment in Early Meiji Japan. The New Cambridge History of Japan: Volume 2: Early Modern Japan in Asia and the World, c. 1580–1877. Cambridge University Press. Läänestumise käigus omandatud tavasid ja uut sõjaväerõivastust peeti oluliseks, et taastada shōbu (尚武) ehk tugev sõjaline vaim.Osakabe, Y. (2018). Dressing Up During the Meiji Restoration: A Perspective on Fukusei (Clothing Reform). Fashion, Identity, and Power in Modern Asia. East Asian Popular Culture. Palgrave Macmillan, Cham. Meiji perioodi käigus loodi ka Jaapani Imperiaalne armee.   

 Majandus 
Meiji valitsuse suhtumist majandusarengusse kirjeldab hästi loosung Fukoku kyōhei (富国強兵 – rikasta riiki, tugevdada armeed"). Meiji perioodi alguses oli Jaapani majanduse seisund kehv. Ametnike saadeti välismaale uurima erinevaid finantssüsteemide, et nende põhjal kujundada Meiji majandusstrateegiat. Riigi rahandusprobleeme ilmestasid Meiji perioodi esimese rahandusministri range majanduspoliitikaga seotud mõisted nagu "Matsutaka deflatsioon". Uus valitsus sunnitud üle võtma kõikide feodaaldomeenide võlad ning tagama samuraide sissetuleku. Olukorra parandamiseks loodi uued maksusüsteemid, näiteks kehtestati maamaks, mille tulemusena muutus maa vabalt kaubeldavaks varaks. Kartes väliskapitali tõttu koloniaalsõltuvusse sattumist, piirasid Meiji ajastu juhid rangelt välisinvesteeringuid. Majandusliku võimekuse suurendamiseks toetati sihipäraselt laevandusettevõtete arengut ja telegraafivõrgu kiiret ehitamist. Vaatamata nappidele ressurssidele investeeris valitsus ulatuslikult ka tööstusesse.Jansen, M. B. (2002). Making of Modern Japan. The Belknap Press of Harvard University Press.

 Riietus 
Bunmei-kaika fenomeni mõjud avaldusid selgelt ka rõivastuses. Üleminekul Tokugawa ajajärgust Meiji perioodi kehtestati üleriiklik riietusreform (fukusei), mille eesmärk oli asendada jaapanipärast traditsioonilist stiili wafukut (和服) järk-järgult läänepärase yōfuku (洋服) elementidega. Reformis määratleti täpselt, milline peab olema ametirõivaste stiil, kangamaterjalid ja värvitoonid. Selle kaudu püüti murda klassipiire ning kujundada kuvandit tugevast ja modernsest rahvast. Traditsiooniline rõivastus sildistati nõrgaks ja ajale jalgu jäänuks.

Laialdased muutused ei toimunud tegelikult nii kiiresti kui vahel kujutatakse.Yōfukuga polnud lihtne harjuda – see oli paljudele ebamugav ja võõras. Kuigi ametnikel kehtis kohustus kanda läänepärast tseremoniaalriietust töökohal, ametlikel vastuvõttudel ja kohtumistel eurooplastega, eelistasid paljud kodus ja privaatsetel üritustel jätkata wafuku kandmist. Enamik inimesi elasid endiselt traditsioonilise arhitektuuriga hoonetes ja Meiji perioodi alguspoolel igapäevaelu jäi paljuski muutumatuks.

Naiste seas võttis yōfuku omaksvõtmine veelgi kauem aega nii kalli hinnasildi kui ka ebamugavuse tõttu. Samuti suurem osa elanikkonnast, eriti madalamad kihid, jäid esialgu wafuku kandmise juurde.

 Lääneliku kuvandi loomine 
Pärast Jaapani avanemist välismaailmale muutus valitsusele oluliseks kujundada väliskülalistele mulje auväärsest, tugevast ja kaasaegsest riigist. Selle saavutamiseks soositi läänepärase välimuse ja kommete omaksvõtmist, eelkõige ametnike seas, kellelt oodati euroopaliku riietuse kandmist. Riiklik riietusreform määras mitte ainult riiete stiili, vaid ka seda kuidas ja millal tohtis teatud rõivaid kanda. Selle kaudu püüti luua tsiviliseeritud kuvand ja eemalduda Hiina kultuurist pärinevatest mõjudest, mis olid seni osa Jaapani identiteedist Molony, B. (2007). Gender, Citizenship, and Dress in Modernizing Japan. The Politics of Dress in Asia and the Americas. Sussex Academic Press.. 

Lääneliku välimuse omaksvõtmine oli lahutamatult seotud uue riikliku poliitika ja identiteedi ümberkujundamisega. Modernse ja maskuliinse Jaapani kuvandi loomine andis meestele sümboolset jõudu impeeriumi ülesehitamiseks ja sõjaliste ambitsioonide elluviimiseks. Eesotsas muutis Meiji keiser teadlikult oma avalikku kuvandit: ta loobus traditsioonilisest soengust, riietusest ja eliidile omasest kehahoiakust, asendades need läänepärase mehelikkuse ideaaliga. Keisrinna eeskujul, kes hakkas kandma ballikleite, võttis naiseliit üle Lääne naiselikkuse standardi, et rõhutada Jaapani kaasaegsust ja väärikust Lääne diplomaatide silmis ning toetada püüdlusi vabastada Jaapanit ebaõiglastest lepingutest. Keiser loobus ka valgest jumestusest, mida peeti Läänes naiselikuks, ning juba 1871. aastaks harrastas ta euroopalikku eluviisi, näiteks hobuseratsutamist ja lääne muusika kuulamist. 

Samal ajal keelustati mitmed traditsioonilised ilutavad nagu hammaste mustaks värvimine ja kulmude raseerimine, mida peeti Lääne pilgu läbi barbaarseks või hirmutavaks. Meiji perioodi lõpuks olid need kombed muutunud haruldaseks.Ashikari, M. (2003). The memory of the women’s white faces: Japaneseness and the ideal image of women. Japan Forum, 15(1), 55–79. https://doi.org/10.1080/0955580032000077739. Samuti keelati tänavatel töötavatel meestel kanda liiga paljastavat riietust vältimaks Lääne pilkeid ja silditamist barbariteks .

Soov Lääne heakskiitu pälvida viis veelgi ulatuslikumate kultuuriliste muutusteni. "Lääneliku" kuvandi nimel keelustati paljud Jaapani põlisrahvaste traditsioonid, mida peeti kas tabuks või ajas mahajäänuks. 1873. aastal algatas Haridusministeerium Yamabushi kampaania Haibutsu kishakul (廃仏毀釈 – "lõpeta budism ja hävitaShākyamuni"), mille käigus keelustati budistlikud rituaalid, šamanism ja erinevad õnnistuspalvused. Samuti keelustati tätoveeringud ja iomante rituaalid, mis olid olulised Ainude ja Ryuku kultuurides. 

 Muutused bunmei-kaikast 
 Sõjavägi ja kaitse 

 Ajateenistus – 1873. aasta jaanuaris jõustus kohustuslik ajateenistus, mille pidid läbima kõik meessoost 20-aastased kodanikud. Sõjaväeteenistus kestis kolm aastat ning pärast teeniti edasi riiklikus sõjaväe reservis. Sõjaväeteenistusest pidid osa võtma kõik – lisaks samuraidele ka tavainimesed ja endised ühiskonnast välja heidetud "mitteinimesed". See-eest suur osa tavainimesi leidis, et väljaheidetutele kodakondsuse andmine ja nende segregeerimise lõpetamine oli otsene rünne nende aule. Sarnaselt tundsid ka samuraid, kes enne ajateenistust hoidsid monopoli sõjategevuses, mis oli suur osa nende enesepildist ja elustiilist. 
 Politsei – 1872. aastal loodi Jaapani esimene moodne politsei, mis oli kujundatud läänelike mudelite järgi. 1874. aastaks pandi alus Pealinna Politseiosakonnale (Keishi-chō 警視庁).M. Nomura. (2018). A Spectacle of Authority on the Streets:  Police Uniforms in Imperial Japan and Colonial Korea. Fashion, Identity, and Power in Modern Asia, East Asian Popular Culture, https://doi.org/10.1007/978-3-319-97199-5_6 Esimene kaasaegne vangla ehitati 1872. aastal ning karmi füüsilise karistuse asemel hakati eelistama distsipliini ja moraalse kasvatuse kaudu inimesi mõjutamist, v.a. taiwanlaste suhes, kelle puhul õigustati vägivaldsust.
 Mõõkade keelustamise seadus (廃刀令, Haitōrei) – kehtestati 1876. aastal, mis keelustas inimestel, v.a. endistel valitsejatel, sõjaväel ja politseil, kanda avalikes kohtades relva. Seaduse rikkujatelt konfiskeeriti relvad.
 Vere maksu mässud – ajateenistuse kutsesse tõlgiti otse prantsuse keelest väljend impôt du sang (vere maks). Hariduseta talupojad said sellest aru kui tegelikust vere andmise maksust sõjaväele. 

 Transportatsioon ja side 

 Raudteed – Jaapani raudteefirma (日本鉄道会社, Nihon tetudou gaisya) sai alguse aastal 1881. Esimene raudtee avati Shinbashi ja Yokohama peatuste vahel aastal 1872. Uus tehnoloogia üllatas rahvast ja sai üheks bunmei-kaika sümbolitest.
 Hoburaudtee – 1882. aastal avati Tokyo esimene hobuse veetud raudtee. Hiljem asendati see trammidega olles praeguse trammisüsteemi Tokyo Todeni eelkäija.
 Rikša (rickshaw) – esimesed avati 1870. aastal: 1870. aastate lõpus oli Tokyos 1 rikša iga 40 inimese kohta ja iga kahekümnes mees rikšajuht.
 Aurulaevad
 Elektriline telegraaf
 Postiteenistus – sai alguse 1871. aastal liinina Tokyo ja Osaka vahel.

 Arhitektuur ja linnad 
Hooneid ehitati lääne arhitektuuri hoonete sarnaselt Giyōfū stiilis, mis kujutab endast lääne stiilis hoonete välimusega, kuid Jaapani tehnikaga ehitatud ehitisi. Suur osa hoonetest oli disainitud välismaa arhitektide poolt. Briti arhitekt Josiah Conder disainis Rokumeikani, mis sai hiljem väga oluliseks diplomaatiliseks hooneks. Üle aja suurenes Jaapani arhitektide arv, näiteks Tatsuno Kingo kes disainis palju lääne stiilis hooneid. Tema töödeks oli näiteks Tokyo kesk raudteepeatus. Veel näiteid sellest stiilist on Tsukiji hotell (築地ホテル館, Tsukiji Hoteru-kan) ja Ginza tellislinn.

 Riietus ja mood 
Üleriikliku riietusreformi (fukusei) käigud esinesid laialdased muutused nii ametnike kui ka keskklassi seas. Läänelikud vormiriided, habe, kübar ja medalid said eliidi saavutuste peegelduseks. Sajandi lõpuks olid frakid, hommikukuued ning silinderkübarad kõrgema klassi ametnike igapäevaseks osaks nii tööl kui ka seltskondlikel üritustel. Läänelikud vormiriietused levisid ka politsei ja raudteetööliste seas, mis kombineeritult eliidi uue stiiliga, olid eeskujuks tavainimestele. Fukusei mõjud jäid selgelt silma ka Jaapani linnapildis, kus traditsioonilise kimono kõrval nägi Prantsuse jalanõusid, Preisi kübarad ja invernessi mantleid.Beasley, W. G. (1963). The Modern History of Japan. Frederick A. Praeger. Yōfukut kanti esialgu pigem aksessuaarina või isegi poliitilise väljendusena, sest riiete valmistamiseks vajalik lambavill oli kallis ja oskustööliste leidmine keeruline. Seega täitis eesmärgi ka vaid paar eset, näiteks läänepärane müts (shappō) või taskukell.Dalby, L. C. (1993). Kimono: Fashioning culture. Yale University Press New Haven and London. Kusjuures hakati kimono tähendust mõtestama tänapäevasel viisil alles siis, kui see vastandati Meiji perioodil otseselt läänepärasele riietusele kui alternatiivsele valikule. 

 Tseremoniaalrõivastus ja medalid – 1872. aastal määrati valitsusinstitutsioonides nagu kohtutes ja diplomaatilistes osakondades läänelik tseremoniaalrõivastus ja medalid. Kõrgemate ametnike (chokunikan ja sōnikan) uuele euroopalikule riietusele lisati ametiastet näitavad kuldsed dekoratsioonid, noorematele ametnikel (hannikan) kasutati hõbedasi elemente, samas kui staatusega, aga positsioonita isikutele tikiti vormidele arabeske. Tseremoniaalsete rõivastega kaasnesid ka rituaalsed mõõgad (tai-reiken).
 Autasustamise süsteem – 1875. aastal lisandus teenete asutamise medalite süsteem, kus anti välja Tõusva Päikese ordenit (kyokujitsu-sho), mille kandmise viis sõltus isiku klassist.
 Naiste yōfuku – ka naised pidid alates 1872. aastast kandma diplomaatilistel üritustel läänepärast riietust.
 Tüdrukute koolivorm – 1879. aastal loodi tüdrukutele esimene koolivorm Jaapani mereväe vormi eeskujul.

 Välimus 
Meiji ajastule omane lühike ja euroopalik meeste soeng muutus harituse ja klassi sümboliks ning oli ühtlasi märk Jaapani moderniseerumisest. Selle kohta on tuntud lause: „Koputades siledaks aetud ja patsiga pead (chonmage 丁髷), kostub tagasiminekute heli... kuid koputades lühikese soenguga pead (散切り, zangiri), kuuled kultuuri ja valgustatuse heli.“ Samuti leidus ka naisi, kes lõikasid juuksed lühikeseks, kuid paljud mehed avaldasid selle osas pahameelt öeldes, et naised ei mõista bunmei-kaikat. Paraku kehtestati naistele siiski keeld konservatiivsuse ja hirmu rahvusvahelise maine tõttu, mille põhjuseks oli pigem soovi vastata Lääne soostereotüüpidele kui otsest kartust naisõiguste ees. 1872. aastal oli ajakirjareporter nentinud: „See pole jaapanlaste tava ja pealegi ei näe midagi sellist ka Lääne naiste seas. Selle inetuse talumine on talumatu."  Lisaks keelustati ka mustaks värvitud hambad ja raseeritud kulmud.

 1871. aastal kuulutati välja korraldus lõigata juukseid Euroopa stiilis – lühikeseks ja peadligi –, tähistades meeste traditsiooniliste juuksestiilide kadumise algust. Lääne soengute ja peakatete propageerimist põhjendati ka tervisega, kuna paljaks aetud pealagi jätab pea päikesele kaitseta. 
 1873. aastal sai hoogu uus mood säilitada oma naturaalsed kulmud ja hambad pärast seda, kui Meiji keisrinna publiku ette niiviisi ilmus.

 Toit 
Enne Meiji ajastut ei olnud Jaapanis liha söömise ja ka piima joomise kultuuri, mille põhjuseks oli budismist pärinev arvamus, et loomade liha oli mittepuhas. Alates 1871. aastast lisati keisri toidulauale rikkalikult liha, millest omakorda räägiti palju ajakirjades ja uudistes, et soosida selle tarbimist ka tavarahva seas. Veiseliha söömine muutus valgustatuse sümboliks, kuigi alguses kohtas see tugevat vastuseisu. Esialgu polnud jaapanlased veel nugade ja kahvlitega harjunud ning nad kogemata tihti lõikasid end nendega.

 1870. aastatel haaras Jaapanit tõeline jänesehullus, kus neid peeti mitte ainult söögiks, vaid ka lemmikloomadeks – võtsid aset nii jäneseklubid kui ka -näitused.
 1877. aastaks tegutses Tokyos üle 550 hotpoti restorani.

Meiji perioodil algas ka kohvi ja või importimine riiki, kuid need ei osutunud eriti populaarseks. Esimest korda valmistati ja müüdi Jaapanis õlut Osakas aastal 1872. 1877. aastast müüdi seda esimest korda Tokyosse ja ühel ajahetkel oli riigis peaaegu 100 õlut tootvat firmat. Lisaks leiutati ka anpan. 

 Haridus 
Meiji valitsus lõi üleriigilise ja sooliselt eristatud lääneliku koolisüsteemi, kus õppetöö kestis viis tundi päevas, kuus päeva nädalas ja jagunes alg-, kesk- ja kõrghariduseks. Ühe kümnendi jooksul suudeti asetada üle poole poiste ja veerand tüdrukuid koolisüsteemi, mis on bunmei-kaika üks suurimaid saavutusi.
 Koolisüsteemi rakendamine (学制).
 Randoseru – nahast tugevate külgedega algklasside seljakotid.
 Ingliskeelse hariduse võimalus.
 Õpilaste välismaale õppima saatmine – Tsuda Umeko.

 Staatus ja pere 

 1872. aasta alguses hakati rakendama uut ühtset leibkonnaregistri ehk koseki süsteemi hanseki hōkan poliitika raames, mille tulemusena viidi elanikkond feodaalvõimu alt keskvalitsuse alluvusse. Uus süsteem nõudis perekonnanimede kasutuselevõttu ning kogus elanike kohta detailset isiklikku ja administratiivset teavet nimede, vanuse, usulise kuuluvuse ja sugulussidemete kohta. 
 1871. aastal kaotati tõrjutud inimeste seisus, kelle liikmed määratleti 1872. aastal lihtinimestena. 
 Esimene lepinguline abielu võttis aset 1875. aastal Mori Ōgai, Jaapani kirjaniku, luuletaja ja tõlkija, pulmade puhul. 

 Ajakirjandus ja kirjastused 

 Ajalehed ja uudised.
 Lääne raamatute tõlkimine jaapani keelde.

 Teater 

 Teatri parendamise liikumine (演劇改良運動, engeki kairyō undō).
 Shingeki – ( 新劇 – 'uus draama') teatrivorm, mis põhines modernsel realismil. Mängiti kreeka klassikat, William Shakespeare'i, Molière'i, Henrik Ibseni, Anton Tšehhovi, Tennessee Williamsi ja teiste teoseid. Naised lubati tagasi Jaapani teatrilavale.

 Rahandus 
Algselt üritas valitsus rahapuudust lahendada eelmise ajalooperioodi sularaha ja müntide kasutamisega, hiljem võeti kasutusele kullastandard. 1871. aastal kehtestati Sinka Jourei (新貨条例) seadus, mis lubas kasutada kulda ülemaailmse valuutana. USA eeskujul võeti vastu Kokuritu Ginkou Jourei (国立銀行条例), et ühendada rahandussüsteemi riigis. 1979. aastaks oli rajatud 153 riikliku panka üle Jaapani, mis said teatud tingimustel anda välja sularaha.

 Kalender 
1. jaanuaril 1873 võeti ametlikult kasutusele Gregoriuse kalender. Enne kasutati Tenpō kalendrit, mille kohaselt oli viimane päev enne muutuse tegemist 2. detsember 1872. 

 1873. aastal hakati tähistama riiklike pühasid, mis keskendusid keiserlikele isikutele.

 Suhtumine bunmei-kaikasse 
Jaapani rahva seas leidus Meiji ajastul suur uudishimu lääne kultuuri vastu, kuid erinevad ühiskonnakihid suhtusid muutustesse erinevalt ja sageli vastuoluliselt. Läänestumine mõjutas sügavalt Jaapani inimeste mõttemaailma ning bunmei-kaika liikumine aitas kaasa klassisüsteemi kaotamisele ja arusaama levikule, et kõik inimesed on võrdsed. Varem põlatud ja madalaima staatusega inimesed, keda kutsuti eta'deks (穢多 – "rüvetamise rohkus" või "mustuse rohkus") ja hinin'''iteks (非人) , said Meiji reformide käigus kodanikustaatuse. Kuigi see taganud neile kohest ja täielikku võrdsust ühiskonnast, pani see aluse ideele demokraatlikust ühiskonnast.

 Eliit 
Meiji ajastu juhid nägid lääneliku välimuse elementide omaksvõttu kui olulist osa Jaapani tsiviliseerimisest ja valgustamisest. See oli viis veenda Lääne riike Jaapani arengus ja saavutada võrdne koht maailmaareenil, nähes välja kõlblikud ja väärilised. Samuti ka vahend lahendada klassierinevusi. Meiji perioodi riigimehe Mori Arinori sõnul polnud Lääne mõjutuste vastuvõtmine midagi uut: nagu jaapanlaste esivanemad omandasid Hiina praktilise riietusstiili, nii peavad ka jaapanlased nüüd kohanema Lääne omadega. . Valitsuses peeti yōfukut ja uusi tavasid kasulikuks ka shōbu (尚武) ehk tugeva sõjalise vaimu taastamiseks .

Samas leidus eliidi seas ka vastasseisu. Paljud ametnikud polnud valmis traditsioonidest loobuma, mistõttu kehtestati neile rangeid reegleid. Keeldumist kanda yōfukut ähvardati trahviga ja juuste lõikamisest loobumist juuksemaksu või lausa sunniviisilise pügamisega. Isegi habemete kasvatamine tekitas uue ajastu juhtfiguuride seas tugevaid reaktsioone – neid peeti võõraks ja pilkavalt lausa kohutavaks. Ka sõjaväes põhjustas läänelike vormide kehtestamine pahameelt, näiteks paljud kadetid keeldusid loobuda mõõkadest pöördudes treeningutelt koju tagasi.  Endine samurai ja Satsuma domeeni valitseja Shimazu Hitsamitsu pidas lühikesi juuksed ja mõõgast loobumist lausa „korratute tavade aluseks". Vastuseis ei tulenenud üksnes olid yōfuku ebamugavusest, vaid samuti hirmust, et Jaapani kultuur, imperiaalsed traditsioonid ning staatus ja privileegid kaovad. Siiski taandus suurem vastupanu juba enne sajandivahetust.

 Tavainimesed 
Tavainimeste seas levisid Lääne mõjutused aeglasemalt ning enamik rahvast jätkas elamist samal moel . Siiski tutvustati ka neile moderniseerumist, mille oluliseks vahendiks oli nii Meiji keiser kui ka politsei ja raudteetöölised. Kui keiser 1872. aastal esmakordselt yōfukus Lääne-Jaapani ringreisile asus, ei avaldanud uudsus lihtinimestele eriti muljet, kusjuures märkis keiser selle kohta, et „nagu nad ei teaks, kes Me oleme“. Sarnaselt jättis ka tütarlastest kooliõpilasi šokeerituks neid 1875. aastal külastanud keisrinna, kuhu ta ilmus kohale kõrgete kontsade ja roosa päiksevarjuga. Lisaks pidasid õmblejannad Lääne riiete valmistamist ja parandamist väga keerukaks. Rahulolematus peegeldus ka humoorikates senryū epigrammides: „Kõik tüdrukud kannavad torukujulisi varrukaid – millestki pole kinni haarata, seega, ka flirtimiseks puudub võimalus“.  See-eest omandasid tehasetöölised Lääne riietuse meelsamini, sest kimono laiad varrukad põhjustasid tootmises rohkem tööõnnetusi. Samas korraldasid osad raskelt maksustatud tavainimesed läänestumise vastaseid ikki (一揆) mässe.

 Kirjanikud ja haritlased 
Kõige vahetumalt väljendusid tunded läänestumise kohta kirjanduses, millel oli ka oluline roll bunmei-kaika juurutamisel. Fukuzawa Yukichi, „tsivilisatsiooni ja valgustuse“ perspektiivi pooldaja, kes oli haritud Hollandi õppes ning üks esimesi jaapanlasest inglise keele oskajaid, pidas Lääne eluviisi ja mõttemaailma tutvustamist jaapanlastele määravaks sammuks edasi tagurlikust seisundist, mis aitab vabaneda vanadest konfutsiaanlikest ideedest ja saavutada iseseisvust. Kuigi ta uskus, et tsivilisatsioon polnud mitte lihtsalt välimus, vaid ka sisemine transformatsioon, ja ta ise yōfukut, omaks ei võtnud, tutvustas ta seda jaapanlastele enda kirjutatud pamfletiga „Lääne riided, toit ja eluasemed“. Selle eesmärk oli parandada Lääne silmis eksootilist ja mahajäänud kuvandit. Haritlane ja luuletaja Shimoda Utako aga arendas oma teostes „head abikaasad ja targad emad“ ideed, nähes võimsa ja tsiviliseeritud Lääne tavasid viisi Jaapani tugevdamiseks. Kuigi ta kritiseeris kimonot olevat liialt piiravana, märkis Shimoda Utako samuti, et Lääne korsetid olid tervisele kahjulikud. Tulemusena kujundas kujundas uue rõivastuse, hakama, mis kehastas uut ideaalset Jaapani naist.Racel, M. N. (2011). Finding their Place in the World: Meiji Intellectuals and the Japanese Construction of an East-West Binary, 1868-1912. Doktoritöö, Georgia State Univeristy https://www.academia.edu/64602274/Finding_their_Place_in_the_World_Meiji_Intellectuals_and_the_Japanese_Construction_of_an_East_West_Binary_1868_1912.

Kirjandusteostes leidus ka palju bunmei-kaika kriitikat. Raamatutes illustreerisid mitmed Jaapani kirjanikud Meiji perioodi aegset keerukat toimetulekut uue kultuuri kujundamisel ja omaksvõtmisel nii isiklikust kui ka ühiskondlikust perspektiivist. Natsume Sōseki, kuigi haritud inglise keeles ja hästi kursis Lääne kultuuriga, ei suhtunud ta bunmei-kaikasse'' pimesi vaimustunult, olles nentinud, et „oleks kahju kaotada iseenda ja oma maa eripärad liigse Lääne imetluse tõttu.“ Tema tuntuim romaan „Kokoro“ käsitles üksildust, mida valdas jaapanlasi Meiji restauratsiooni kiirete muutuste keskel. Mori Ōgai, kes õppis ka Saksamaal, väljendas oma loomingus muret Jaapani vaimse pärandi kadumise pärast ning püüdis ajalooliste jutustuste kaudu luua sidet ja leida tasakaalu mineviku ja oleviku vahel. Shimazaki Tōson keskendus eelkõige indiviidi sisemistele heitlustele ühiskondlike murrangute keskel, eriti teoses „Enne koitu“, mis kajastab muutusi, mida tabasid traditsioonilistesse väärtustesse uskuvat inimest Meiji pöördelistel aegadel.

 Viited 

Kategooria:Jaapani ajalugu