Hortõtsja

Hortõtsja (ukraina keeles Хортиця) on Dnepri jõe suurim saar, mille pikkus on 12,5 km ja laius kuni 2,5 km. Saar on osa Hortõtsja riiklikust loodusreservaadist. See ajalooline koht asub Zaporižžja linna piirides Ukrainas.

Saarel on olnud oluline roll Ukraina ajaloos, eriti Zaporižžja kasakate ajaloos. Saarel on ainulaadne taimestik ja loomastik, sealhulgas tammesalud, kuusemetsad, niidud ja stepid. Saare põhjaosa on väga kivine ja kõrge (tõuseb 30 meetrit üle jõesängi). Lõunaosa on madal ja sageli üleujutatud Dnepri veest.

Geograafia ja asukoht
Zaporižžja (otsetõlkes "peale kärestiku") on oma nime saanud geograafilisest piirkonnast, mis asub Dnepri jõest allavoolu pärast üheksandat kärestikku (vt Dnepri kärestikud). 1930. aastatel, kui ehitati Dnepri hüdroelektrijaam, olid need kärestikud üle ujutatud. Ainult graniidist kaljud, mis tõusevad 50-meetri kõrgusele, annavad tunnistust piirkonna algsest kivisest maastikust.

Hortõtsjas Savutõni tipus samanimelise kuristiku lähedal on kolm 74,5 meetri kõrgust elektriülekandetorni, mida nimetatakse Zaporižžja kolmiktorniks ja mis on osa Dnepri jõge ületavast 150 kV elektriliinist.

Ajalugu
Hortõtsja on olnud pidevalt asustatud viimase viie aastatuhande jooksul. Ka teistel vahetus läheduses asuvatel saartel on märke intensiivsest okupatsioonist protoindoeuroopa ja sküütide perioodil. Väike Hortõtsja saar on tuntud oma sküütide jäänuste ja mahajäetud kasakate kindluse poolest. 1927. aastal hüdroelektrijaama ehitamise ajal kaevatud Srednõ Stihi saar (Hortõtsjast kirdes) andis oma nime Serednõ Stohi kultuurile.

Varakeskajal oli Hortõtsja varjaagide juurest kreeklasteni kulgeva kaubatee võtmekeskus. Keiser Konstantinos VII mainib oma traktaadis "De Administrando Imperio" "Püha Jüri" saart, mis on vahetult kärestikust allavoolu. Ta teatab, et kärestikku läbides on venelased rändavatele petšeneegidele kerge saak. Kiievi-Vene vürsti Svjatoslav I rünnati ja hukkus tema katsel 972. aastal kärestikku ületada.

Varaseim teade Sitšina tuntud linnusest viitab sellele, et see asus Väikese Hortõtsja saarel (Mala Hortõtsja saar) ja selle asutas Volõõnia vürst Dmõtro Võšnevetskõi. Väike Hortõtsja saar on 20 korda väiksem kui Hortõtsja ise. Esimene Hortõtsja Sitš eksisteeris kuus aastat (1552–1558). Kärestikust (Zaporižžja piirkond) mööda allavoolu on veel mõned kohad kus Zaporižžja Sitš asus.

Neid kohti on kaheksa: Bazavluk (1593–1630), Mõkõtõn (1628–1652), Tšortomlõkk (1652–1709), Kamõn (1709–1711), Oleškiv (1711–1734), Pidpilna (1734–1775). Kõik need kohad olid jõeületuskohtades. Bohdan Hmelnõtskõi juhitud ülestõus algas Mõkõtõni Sitšis 1648. aastal. Legendide kohaselt kirjutasid kasakad kurikuulsa Zaporižžja kasakate vastuse Osmani impeeriumi sultan Mehmed IV-le just Hortõtsjas.

1775. aastal hävitati Sitš Katariina II käsul Vene kindrali Tekhely juhtimisel, mille tõttu hakkasid Zaporižžja kasakad ümber asuma. Paljud asusid lõpuks elama Kubani jõe äärde Kaukaasia piirkonda. Need kasakad said tuntuks kui Kubani kasakad. Osa Zaporižžja kasakatest põgenes Doonau taha, et saada Osmanite sultani vasallideks. Nad elasid Doonau jõe suudmes.

1980. aastal kolisid paljud neist kasakatest Aasovi mere kaldale (Mariupoli ja Berdjanski vahele) ja asutasid uue Sitši. Zaporižžja Sitši viimane Hošovõi Otaman Petro Kalnõševskõi vangistati Solovetsi saare kloostris 85-aastaselt. Ta vabastati pärast 25-aastast vangistust. Ta suri kloostris peaaegu pimedana 113-aastaselt.

1789. aastal kutsus tsaar Balti sadamalinnast Gdańskist (Danzigist) pärit mennoniite asulaid asutama Vene impeeriumi laiadele steppidele. Üks neist asulatest asus Hortõtsja saarel. Nad pidasid põllutööd rikkalikul saarepinnal. Osa nende tulusast äritegevusest oli Hortõtsja saludest ja metsadest pärit saematerjaliga kauplemine. 1916. aastal müüsid mennoniitide kolonistid Hortõtsja saare Oleksandrovski linnavolikogule.

1965. aastal kuulutati Hortõtsja saar "ajalooliseks ja kultuuriliseks kaitsealaks". Dnepri kärestiku riiklik ajaloo- ja kultuurikaitseala asutati 1974. aastal; see hõlmas nii Hortõtsja saart, külgnevaid saari ja kaljusid kui ka osa Dnepri paremkallast. Kaitseala kogupindala on 2359 hektarit. Kaitseala sai riikliku staatuse 1993. aastal.

Riiklik kaitseala

Suurem osa kaitsealast hõlmab Zaporižžja kasakate muuseumit, sealhulgas kasakahobuste näitust. Muuseumihoone on kaasaegne ja asub madalal maastikul, kust avaneb vaade põhja pool asuvale Dnepri hüdroelektrijaamale. Muuseum avati 1983. aasta oktoobris Zaporižžja ajaloomuuseumina. Muuseumiprojekti kiitsid heaks Ukraina Kultuuri- ja Deržbudiministeerium detsembris 1970. Muuseumi ekspositsioonipind oli 1600 m² ja see kajastas järgmisi teemasid: Hortõtsja iidsetel aegadel, Zaporižžja kasakate ajalugu ja Zaporižžja ajalugu sotsialismi ehitamise aegadel.

Dioraamasid oli neli: "Svjatoslavi lahing kärestikus" (autor M. Ovitškin), "Vaesunud kasakate ülestõus Zaporižžja Sitšis 1768" (M. Ovitškin), "Dnepri HESi ehitamine" (V. Trotšenko), " Zaporižžja linna öine torm 1943. aasta oktoobris" (M. Ovitškin). Muuseumi osaks sai Ülem-Hortõtsjas asuv Zaporižžja tamm. 1992. aastal kujundati muuseumi ekspositsioon ümber.

Muuseumis on eksponaate kiviajast kuni sküütide perioodini (umbes 750–250 e.m.a.) kuni 20. sajandini.

Viited

Kirjandus

Välislingid

Hortõtsja riikliku reservi ametlik veebisait
Zaporižžja Sitši ajaloolise kultuurikompleksi ametlik veebileht
Скіфський Стан. hortica.zp.ua.

Kategooria:Zaporižžja oblast
Kategooria:Ukraina saared