Statuudiga linn (Austria)

Austria riigi ülesehituses on statuudiga linn (saksa keeles: Stadt mit eigenem Statut või Statutarstadt), Burgenlandis tuntud ka kui vabalinn (saksa keeles: Freistadt), linn, millel on lisaks omavalitsuse pädevusele ka ringkonna haldusasutuse volitused ja kohustused. Linnavalitsus toimib seega nii munitsipaalvalitsuse kui ka riigivalitsuse täitevvõimu haruna. Statuudiga linna elanik võtaks näiteks juhiloa või passi taotlemisel ühendust linnavalitsusega ja suhtleks linna töötajatega.

2022. aasta seisuga on 15 statuudiga linna. Statuudiga linnad on peamiselt suuremad piirkondlikud asustuskeskused, kus rahvaarv on kümnetes tuhandetes. Statuudiga linnas elab keskmiselt u. 60 000 inimest.

 Õigusraamistik 

Statuudiga linn on linn, millel on nii munitsipaal- kui ka ringkonna haldusvastutus. Ringkonnal, mis on statuudiga linn, ei ole spetsiaalset ringkonna haldusasutust. Selle asemel tegutsevad linnavalitsuse töötajad ka ringkonnapersonalina; linnapea täidab ka ringkonnakomisjoni juhi volitusi ja ülesandeid. Linna juhtkond toimib seega samaaegselt nii regionaalvalitsusena kui ka riigivalitsuse filiaalina.

Põhiseadus näeb ette, et vähemalt 20 000 elanikuga kogukond võib nõuda oma liidumaalt statuudiga linna staatusesse tõstmist, välja arvatud juhul, kui liidumaa suudab näidata, et see ohustaks piirkondlikke huve või kui riigi valitsus sellele vastu on. Viimane kogukond, kes seda õigust kasutas, on Wels, statuudiga linn 1964. aastast. 2014. aasta seisuga on vastuvõetavad, kuid mitte huvitatud, veel kümme kogukonda.

 Viin 

Statuudiga linn Viin, tublisti rohkem kui 1,9 miljoni elanikuga kogukond, jaguneb 23 linnaringkonnaks (Gemeindebezirke). Vaatamata sarnasele nimele ja võrreldavale rollile, mida nad täidavad, on munitsipaalringkondadel erinev õiguslik alus kui Viinil tervikuna. Statuudiga linnades Grazis ja Klagenfurtis on ka allüksused, mida nimetatakse "munitsipaalringkondadeks", kuid need on vaid linnavalitsuse naabruskonnasuurused allüksused.

 Ajalugu 

Keskajast kuni 18. sajandi keskpaigani oli Austria keisririik absoluutne monarhia, millel ei olnud kirjutatud põhiseadust ega kaasaegset õigusriigi kontseptsiooni. Piirkondlikul haldusel puudus üldine õigusraamistik; tavad olid provintsiti erinevad. Esimese sammu süstemaatilise aluse poole astus keisrinna Maria Theresia, kes 1753. aastal jagas riigi ringkondadeks (Kreise), mida valitsesid ringkonnakontorid (Kreisämter), kus töötasid professionaalsed haldurid ja mis toimisid kogu keisririiki hõlmavate ühtsete reeglite alusel. Skeem oli alguses ebapopulaarne ja leidis vastupanu. Eelkõige ei rakendatud seda Ungari kuningriigis kunagi täielikult.

Pärast 1848. aasta revolutsioonide esimest lainet kehtestas keiser Ferdinand I Austria esimese ametliku põhiseaduse. Põhiseadusega kaotati seisused ning nõuti täidesaatva ja kohtuvõimu lahutamist, sandistades enamiku olemasolevaid piirkondlikke institutsioone ja jättes ringkonnakontorid keisririigi halduse selgrooks.

1849. aasta keiserlik resolutsioon konsolideeris, kinnitas ja muutis süsteemi. Seadus rakendati 1850. aastal, paljud ringkonnad nüüdseks juba oma praegustes piirides. Väikesed ja keskmised linnad ja külad jaotati kümnest-kolmekümnest omavalitsusest koosnevateks ringkondadeks. Suuremad linnad muudeti omaette ringkondadeks; neid linnu nimetatakse nüüd statuudiga linnadeks. Esimesed statuudiga linnad piirkondades, mis on endiselt Austria osad, olid Viin, Graz, Innsbruck ja Klagenfurt.

Aastatel 1848–1867 elas keisririik, selle põhiseadus ja tsiviilhaldusraamistik läbi mitmeid murranguid, mis tipnesid 1867. aastal sõlmitud Austria-Ungari kompromissiga. Ferdinand oli sunnitud troonist loobuma; tema järglane Franz Joseph I tühistas 1851. aastal ringkonnasüsteemi, kuid oli sunnitud nõustuma selle taastamisega 1868. aastal.

1869. aastaks olid Linz, Wiener Neustadt, Steyr ja Salzburg saanud statuudiga linna staatuse.

Pärast monarhia kokkuvarisemist 1918. aastal loodud Austria vabariik säilitas ringkonnasüsteemi.

1867. aasta kompromiss tähendas keisririigi jaotamist; Tsisleitaania ja Ungari kuningriik olid nüüd kaks eraldi riiki, millel olid erinevat tüüpi haldusalad. Enam ei üritatud Ungarile peale suruda ringkonnasüsteemi ja järelikult ei üritatud luua Ungari statuudiga linnu. Ungari säilitas vanema süsteemi, mille kohaselt võis suuremad omavalitsused tõsta kuningliku vabalinna staatusesse. Kui Ungari loovutas 1921. aastal Burgenlandi Austriale, kuulus piirkonda kaks kuninglikku vabalinna, Eisenstadt ja Rust. Esiletõstmine ulatus Eisenstadti puhul tagasi 1648. aastasse ja Rusti puhul tagasi 1681. aastasse. Austades nende arhailisi privileege, kuigi nad olid kaotanud oma tähtsuse asustuskeskustena, muutis Austria need kaks linna statuudiga linnadeks.

Aastatel 1922–1964 anti see staatus veel kolmele kogukonnale.

 Praeguste statuudiga linnade loend 

Koodiveerg näitab iga linnringkonna koodi (Bezirkskennzahl).

 Kood  Nimi Loodud  Numbrimärk Rahvaarv (2022) 101  Eisenstadt 1921  E  15 240 102  Rust 1921  E  1984 201  Klagenfurt am Wörthersee 1850  K  102 618 202  Villach 1932  VI  64 071 301  Krems an der Donau 1938  KS  24 921 302  Sankt Pölten 1922  P  56 360 303  Waidhofen an der Ybbs 1868  WY  11 092 304  Wiener Neustadt 1866  WN  47 106 401  Linz 1866  L  207 247 402  Steyr 1867  SR  37 879 403  Wels 1964  WE  63 181 501  Salzburg 1869  S  155 416 601  Graz 1850  G  292 630 701  Innsbruck 1850  I  130 585 901  Viin 1850  W  1 931 593

Kategooria:Austria