Mitme teguriga autentimine

Faktorid 
Igal faktori tüübil, mida mitmik autentimisel kasutatakse on oma tugevused ja nõrkused: 

 teadmistüüpi faktoreid on autentimisel kõige lihtsam ja mugavam kasutada, kuid nad on kõige haavatavamad rünnakutele, kuna kasutaja informatsiooni on ründajatele kergem lekitada;
 omamistüüpi faktoritega autentimise puhul kasutatakse objekte, mis on ühele isikule ainulaadne nt nutitelefon või ID-kaart. Need autentimisviisid on haavatavad olukordades, kus kasutaja on oma tuvastusvahendi ära kaotanud, mille tagajärjel saab seda kasutada keegi teine, et ennast teise isikuna identifitseerida;
 olemistüüpi autentimisvahenditest kasutatakse kõige rohkem biomeetrilisi vahendeid, mis on eelmiste autentimisfaktoritega võrreldes turvalisem, sest elemente, mida autentimisel kasutatakse, on palju raskem ära kaotada või unustada, kuid samas hõlmab biomeetriline meetod siiski mitmeid turvariske.

Kasutusel on ka neljas autentimisfaktor: seadme kontekstipõhine autentimine. Kontekstipõhisel autentimisel kasutatakse seadmega kogutud sensori andmeid nagu heli, ümbritsevad juhtmevabad võrgud ja muu selline info, et tuvastada, kas seade on sellises keskkonnas nagu seda väidetakse olevat. 

Mitme teguriga autentimine on kasutaja jaoks turvalisem meetod, kui mõne autentimisfaktori üksi kasutamine. 

 Protokollid 
Mitme teguriga autentimisega on seotud eri protokolle, millest kaks kõige populaarsemat on Google-2-step ja FIDO. Google-2-step on kahe teguriga autentimismeetod, mis on välja töötatud Google'i poolt, et pakkuda kasutajatele turvalisemat identifitseerimisvahendit. Autentimismeetodi olemus koosneb kolmest põhisammust: 

1. kasutaja sisestab enda sisselogimisandmed, pärast mida saadetakse saadud informatsioon serverile ning verifitseeritakse, kas sisestatud informatsioon on tõene;

2. server loob ajutise koodi, mis saadetakse kliendile või genereeritakse ajutine luba, mis seotakse turvalist ühendust kasutades kasutaja nutiseadmega;

3. kasutaja peab sisestama saadud koodi ja kinnitama, et soovib sisselogimist. Kui serverini jõuab kasutajapoolne kinnitus, siis sisselogimissoov aktsepteeritakse ning kasutajal lastakse keskkonda siseneda.

FIDO puhul räägitakse peamiselt FIDO U2F protokollist, kus peale kasutaja sisselogimistunnuste kasutatakse autentimiseks veel USB loaseadet. FIDO U2F autentimisprotsess koosneb viiest sammust: Jacomme, lk 5-6

1. kasutaja seadmest edastatakse sisselogimistunnused serverile;

2. server loob väljakutse, mis saadetakse kasutaja seadmesse;

3. väljakutse saabumisel luuakse andmepakett, mis sisaldab server unikaalset; internetiaadressi, väljakutset ja käesoleva sessiooni identifikaatorit;

4. kasutaja peab vajutama nuppu oma USB seadmel, et toiming kinnitada;

5. signatuur ja loaseadmega kinnitatud andmepakett saadetakse verifitseerimiseks serverile.

 Mobiiliga autentimine 
Üks tänapäeval kõige kasutatavamaid meetodeid enda isiku tuvastamiseks on oma nutitelefoniga autentimine, kuna nutiseadmed on osa meie igapäeva elust ning see meetod on iga kasutaja jaoks piisavalt lihtne ja turvalisem niisama kasutajanime ja parooli kasutamisest. Mobiiliga autentimisel saab kasutada mitmeid faktoreid, millest tavaliselt kasutatakse ühekordset parooli süsteemi (inglise keeles One-Time Password). 

Kasutaja mugavuse parandamiseks kasutavad osad teenusepakkujad ühekordset sisselogimise süsteemi, kus ühte gruppi kuuluvate teenuste ja programmide kasutamiseks tuleb kasutajal ennast tuvastada ainult ühe korra, mis tagab talle ajutiselt kasutamisõiguse kõigi nende teenuste jaoks, mis samasse gruppi kuuluvad. Sciarretta, lk 2

 Viited 

Kategooria:Autentimine