Võsaklaas

Võsaklaas ehk metsaklaas on rohekas klaas, mida valmistati Põhja-Euroopa klaasikodades 10. sajandi lõpust 1900. aastate alguseni. Võsaklaasi valmistati ka Eestis.

 Ajalugu 
Võsaklaasi (inglise forest glass; prantsuse verre de fougère; saksa Waldglass) asuti tootma 10. sajandi lõpus Mandri-Euroopas, kui muudeti klaasi valmistamise tehnoloogiat. Varem levinud soodapõhise soodaklaasi tootmine jätkus rannikualadel, kuid Põhja-Euroopas võeti räbustina kasutusele potas ehk puutuhk.Jackson & Smedley 2008, 117–118.  

Kui Lõuna-Euroopas oli klaasitootmiskeskusena esile tõusmas Veneetsia, kus valmistati pigem värvituid ja värvilisi dekoreeritud anumaid, siis Põhja-Euroopas hakkas 13.–15. sajandil klaasitootmine koonduma Kesk-Euroopa riikidesse ning esialgu keskenduti võsaklaasile.Haggrén 2014, 319. Erinevalt Veneetsiast, kus 1291. aastal sunniti klaasipuhujad tuleohu pärast Murano saarele kolimaFrank 1982, 29. ning tekkis eraldatud kommuun, mis üritas varjata klaasivalmistamise oskust, olid Kesk-Euroopa võsaklaasi klaasikojad küll asulatest eraldatud, kuid rohkem laiali pillutatud. Põhja pool Alpe sai võsaklaas klaasi tarbimises seeläbi domineerivaks, seda ka Eestis.Reppo 2016, 100. 

Peamised keskaegsed klaasikojad jäid tänapäeva Saksamaa, Hollandi, Austria ja Tšehhi aladele mägistesse ja metsastesse piirkondadesse. Tuntuimad klaasitootmisalad olid selle ala idaosas Böömimaa, Sileesia ja Moraavia, lõunas Spessart, Schwarzwald, Württemberg, Baieri mets ja Tirool. Põhjas olid need koondunud Weseri jõe ülemjooksule ning läänes Lorraine'i, Lõuna-Hollandisse ja Reinimaale.  

Võsaklaasi valmistamine oli ajas küllaltki muutumatu ning keskaja tehnoloogiaga sarnase tehnoloogiaga toodeti klaasi 18. sajandini, mõnel pool ka hiljem. 18. sajandi II poolest alates võeti kasutusele tööstuslikumad meetodid,Frank 1982, 36-38. mis tõi kaasa klaasi massitootmise ning laiatarbekaubaks muutumise.Reppo 2016, 99-101. 

 Keemiline koostis 
Võsaklaasi valmistatakse liivast (SiO2), potasest (puutuhk, K2CO3) ja lubjast (CaO). Liiv on selles segus moodustaja, potas on räbusti ning lubi toimib stabilisaatorina. Uuringud on näidanud, et (Kesk-)Euroopas eelistati keskajal pöögi-, tamme- ja hiljem ka sõnajalatuhka.Jackson & Smedely 2008, 124–126. 17. sajandini olid levinud kõrge lubja- ja madala potasesisaldusega klaasisegud. 18. sajandist aga klaasi kvaliteet tõusis, sest hakati kasutama erinevate räbustite segu.Crossley 2005.

Võsaklaasi värvus varieerub sinakasroheka, rohelise ja pruunikasrohelise vahel, mille põhjustavad ebapuhtused toormaterjalis, peamiselt liivas ja puutuhas.Jackson & Smedely 2008, 120. Nendeks on enamasti raua- ja vaseühendid. Võsaklaasis sisalduvate põhiliste elementide järgi võib seda klaasi nimetada ka Si/K/Ca-klaasiks.Gentaz et al. 2011, 291.

 Võsaklaasi tootmine 

 Sulatus- ja lõõmutusahjud 
Võsaklaasi sulatusahjud olid üldiselt valmistatud tellistest või liivakivist ja kaetud savikrohviga. Esines ka põllukividest ja savist laotud ahjusid,Historic England 2018, 8. sellised olid ahjud näiteks Hüti klaasikojas.Roosma 1966, 18–19. Ajalooliste klaasiahjude kujud ja ehitusmaterjal varieeruvad, kuid neid ühendab see, et klaasi sulamiseks vajalik temperatuur jääb 1100–1200 °C juurde.Crossley 1967, 57, 63.  
alt=värviline illustratsioon käsikirjalisest raamatust, töölised ja tarukujuline ahi|vasakul|pisi|407x407px|Agricola "De re metallica" 1580. aastast kujutab töölisi tarukujulise ahju juures
Kolm levinumat kesk- ja varauusaegset klaasisulatusahju Euroopas olid mesitaru ehk lõuna tüüpi, Lorraine'i ehk prantsuse tüüpi ja põhja tüüpi klaasisulatusahi. Varaseimad ahjud olid tarukujulised, kus ahju kambrid olid horisontaalselt üksteise kohal: all põles tuli, keskel sulas klaas ja soojas jahutus- ehk lõõmutuskambris jahutati klaas järk-järgult maha. Need olid keskajal levinud islamimaades, Roomas ja mujal Lõuna-Euroopas. Mesitaru tüüpi ahju nimetatakse just seetõttu ka lõuna tüüpi klaasisulatusahjuks.Frank 1982, 27. Nende kasutus jätkus vähemalt 18. sajandini.Charleston 1978, 19. 

Põhja tüüpi keskaegsed klaasisulatusahjud olid kasutusel peamiselt Alpidest põhjas ning need olid põhiplaanilt enamasti ristkülikukujulised, kandilised või ümarkandilised-ovaalsed.Historic England 2018, 7. Neil oli silindervõlviga lagi või lihtsalt savi sisse surutud kividest vormitud lagi. Neil ahjudel oli ahi mõlemas otsas ja need olid ühendatud äratõmbelõõriga. Klaasiräbu kogumiseks oli ahjul äravool. Lõõmutusahi võis sellistel ahjudel paikneda eraldi, kuid esineb ka ahjusid, kus lõõmutusahi on sulatusahju osa. Lorraine'i ehk prantsuse tüüpi ahjudel asub suure ahju igas nurgas omaette ahi ning üldiselt on lõõmutusahi sulatusahjuga koos. Ahju külgedele jäi maksimaalselt 2–3 pinki sulatustiiglitele.Charleston 1978, 20–23.  
alt=värviline illustratsioon käsikirjalisest raamatust, töölised ja klaasiahi|pisi|324x324px|Klaasisulatusahi 15. sajandi alguses Sir John Mandeville'i järgi, ilmselt Böömimaal
Sellistel sulatusahjudel puudusid korstnad ning suits väljus otse tööruumi. Klaasikoja laes olid õhu liikumiseks avad, kuid töötingimusi ning ahjude tõmmet see märkimisväärselt ei parandanud. Kuigi mõningaid täiendusi klaasiahjude tehnoloogias tehti, püsisid ahjud 17. sajandini suhteliselt muutumatuna.Roosma 1966, 49–50. Pikka aega oli levinud arvamus, et Põhja-Euroopas osati kuni 17. sajandi I pooleni toota vaid rohekat võsaklaasi, sest puudusid oskused klaasi värvituks muutmiseks. Tegelikult toodeti ka Põhja-Euroopa klaasikodades hulgaliselt värvitut klaasi ka keskajal.Haggrén 2014, 320. 

Sulatusahjude käigus hoidmiseks kulus väga palju küttematerjali, sest neil ei lastud maha jahtuda. Võsaklaasi tootmine oli seega suure ökoloogilise jalajäljega tööstus. Tavaline oli ahjude ja klaasikodade liikumine iga paari aasta tagant, sest klaasikoda ümbritsev mets oli kütteks ja potaseks ära põletatud. Mõnikord võeti sama koht hiljem uuesti kasutusele.Crossley 1967.  

Inglismaal keelati seetõttu 1615. aastal puidu kasutamine klaasiahjude kütmiseks. Asenduseks võeti kasutusele kivisüsi.Frank 1982, 33. Kuna kivisüsi vajas tugevamat tõmmet, on inglise klaasikodade hooned 17. sajandist alates koonusekujulised, mis aitas tõmbele kaasa. 

18. sajandi lõpuks oli tänu tööstuslikule pöördele palju lihtsam saada klaasitootmiseks kvaliteetseid tooraineid, eriti räbustit, mida sai nüüd tööstuslikult toota.Frank 1982, 37. Klaasi valmistamisel võeti kivist rullimislaudade asemel kasutusele kvaliteetsemad, metallist (malmist) ja savist alused, mis võimaldasid saada siledamat ja kvaliteetsemat klaasi.  

Siiski käis tootmine keskajast 19. sajandini otsekütmise põhimõttel – klaasi sulatamiseks tuli ahjus pidevalt tuld all hoida. See muutus alles 1860. aastatest vendade Friedrich ja Carl Wilhelm Siemensi leiutatud tööstuslike ahjude ning vannahjude kasutusele tulekuga.Frank 1982, 116–119. Vabrikutesse seati sisse gaasigeneraatorid ja kõrgemad korstnad, mis parandasid tootmisprotsessi ja töötingimusi märgatavalt.Roosma 1966, 50. Siemensi sulatusahjud on kasutusel jätkuvalt.Frank 1982, 119. 
pisi|313x313px|Pudelisuurauad ja pudelivormid Riihimäki klaasimuuseumis

 Tööriistad 
Klaasitöölised kasutasid klaasi valmistamisel mõningaid järgmistest tööriistadestMäelt 2017.: 

 klaasipiip klaasi puhumiseks
 naabliraud ehk naablivarras
 švakiraud (švakraud) ehk metallist või puidust tangid kuuma klaasi töötlemiseks, vormimiseks
 hark kuumade esemete tõstmiseks
 käärid (äärte, sangade lõikamiseks)
 pintsetid
 puidust kulp (sulaklaasi võtmiseks)
 pudelisuurauad
 tallapress (pokaali talla tegemiseks)
 puhumispink
 rullimislaud
 puhumisvormid

 Võsaklaasi tootmine Eestis 
alt=roheline purk kiluga|vasakul|pisi|339x339px|Järvakandi klaasitehase Tallinna kilude purk 19. sajandi lõpust
Eestis sai klaasitootmine teadaolevalt alguse 1628. aastal Hütis, kuigi ilmselt on 1620. aastatel tegutsenud veel üks klaasikoda Pärnumaal.Reppo 2019b. Eestis on 17. sajandist alates olnud üle 40 klaasikoja, kuid on märkimisväärne, et 18. sajandi I poolel pole Eestis teadaolevalt olnud ühtegi klaasikoda. Hüti sulgemise järel pidid kohalikud seega tarbima välismaist klaasi, sealhulgas võsaklaasi, kuni 1740. aastal asuti Eestis Piirsalus taas klaasi tootma.Reppo 2022, 147. 18. sajandi II pool on Eestis väikeste klaasikodade hiilgeaeg, kuid 19. sajandi alguseks on suurem osa neist uksed sulgenud ning domineerima jäävad suured tööstused.Ruussaar 2022, 12–13. 

Tehastest kõige pikemalt töötasid Rõika-Meleski (1792–1987), Lelle-Eidapere (1813–1928) ja Vändra (1822–1928). Ainus ajalooline klaasivabrik, mis tänaseni tegutseb, on Järvakandi (alates 1879, eri nimede all). 

Kuigi 18. sajandi lõpus asuti rajama suurtööstusi ning valmistama peegelklaasi, olid tehnoloogilised uuendused küllaltki aeglased. Sarnaselt teiste Vene keisririigi klaasikodadega jäid Eesti klaasikojad tehniliselt muust Euroopast maha ning mitmeid töid tehti jätkuvalt käsitsi.Alliksaar 2012, 74. 1770. aastatel asuti Laasme ja Altnurga klaasikodades lihtsa puutuha asemel kasutama puhtamat potast, mis tõstis valmistatud klaasi kvaliteeti märgatavalt. 

19. sajandil võttis toorklaasi sulatamine Järvakandis 30–35 tundi ning klaasipuhujad töötasid 12-tunnistes vahetustes, kuhu kuulusid küll puhkepausid.Alliksaar 2012, 78. 

Aurukatlad ja gaasiküte seati Eesti klaasikodades sisse 19. sajandil. Järvakandi ahjud ehitati gaasiküttele ümber näiteks 1890. aastal. Tahvelklaasi masintootmisele mindi Eestis üle alles 20. sajandi alguses, kui Järvakandis võeti 1928. aastal kasutusele Fourcault meetod ehk täielikult mehhaniseeritud tahvelklaasi tootmine.Ruussaar 2021, 9. 

 Toodang 
Eesti klaasikodades toodeti võsaklaasist tahvelklaasi (aknad, värvitust või peaaegu värvitust klaasist ka peeglid, klaasnegatiivide alused), eri kuju ja mõõtu pudeleid, purke, piimahapendamise kausse, kruuse, kanne, aga ka peekreid (nt mõõdupeekrid, röömerid), kaunistusi, liivakelli ning apteegi- ja laborivarustust. 

Võsaklaasi leviku ulatust näitab see, et 18. sajandil on varaloendite järgi üks levinuim klaasese tallinlaste kodudes klaasist hoidiste purk, milles hoiti nii kurke kui kilusid.Suurma 2004, 64. Sellistele purkidele oli 1895. aastani spetsialiseerunud Järvakandi klaasikoda.Ruussaar 2021, 51. 
alt=Lehtse klaasivabriku (1776-1806/8) pudelimärk kirjaga "LF 1804 I 3/4 B G", tumedast läikivast klaasist ümmargune tempel|pisi|322x322px|Lehtse klaasivabriku (1776–1806/8) pudelimärk kirjaga "LF 1804 I 3/4 B G" – Lehtssche Fabrik 1804 3/4 pudelit, meister Gundlach
Tänu kohalikule klaasitootmisele levis ka klaasakende kasutamine, mis linnades hoogustus 17. sajandil. Taludele ilmusid esimesed klaasitud aknad 19. sajandi esimesel poolel.Reppo 2022, 148. 

 1774. aasta ukaas 
1774. aastal nõuti Vene Keisririigi Valitseva Senati ukaasiga klaasikodadelt pudelite märgistamist ettevõtte ja/või omaniku nime, valmimisaasta ja mahuga. See oli vajalik, kuna pudelite külje- ja põhjapaksus kippus varieeruma ning seeläbi varieerus ka nende maht. On arvatud, et see nõue on põhjus, miks mitmed väikesed klaasikojad 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses uksed sulgevad. Nimelt ei suutnud nad täiustada protsessi, mis tagaks pudelite terveks jäämise, kui neile kuum pudelimärk peale surutakse.Roosma 1969, 74. 

 Võsaklaasi arheoloogiline uurimine Eestis 

 Tööstusarheoloogia 
Eestis on arheoloogiliselt uuritud mitmeid klaasikodasid. Esimesed arheoloogilised kaevamised toimusid 1958.–1961. aastal Hütis. Neid juhatas klaasikunstnik Maks Roosma.Roosma 1966. Need olid Euroopa kontekstis varased tööstusarheoloogilised kaevamised ja paistsid silma interdistsiplinaarsete meetodite kasutamise poolest.Reppo 2019, 216. Lisaks 17. sajandi klaasikoja uuringutele (Hüti), kaevas Roosma Piirsalu, Rekka, Laashoone ja Gorodenka ehk Kuningaküla klaasikodade asukohtadel, mis on kõik 18. sajandi klaasikojad,Roosma 1969. mis tootsid võsaklaasi. 
alt=Laua peal on viis tahulist, rohekast klaasist pudelit, mis on kildudest osaliselt või täielikult kokku kleebitud|pisi|383x383px|Haapsalu Piiskopilinnusest leitud 17. sajandi tahulised pudelid
Peale pikka pausi toimusid arheoloogilised uuringud taas Eesti klaasikodade asemel 2010.–2012. aastal. Arheoloog Andres Tvauri juhtimisel saadi uut infot 18.–19. sajandi alguses tegutsenud Utsali, Laashoone, Laasme, Altnurga, Tõrna, Hoone ja Haava klaasikodade kohta.Tvauri 2013. 

 Esemeuurimused 
Hütis toodetud esemeid on käsitlenud Maks Roosma. Pikemalt on kirjeldatud Haapsalu piiskopilinnusest leitud 17. sajandi võsaklaasist tahulisi pudeleid ja mõõdupeekreid, mis on tõenäoliselt valmistatud Hütis.Reppo 2019a. Samuti on võrreldud Haapsalust ja Pärnust leitud klaasi, kusjuures eraldi tähelepanu on pööratud võsaklaasist aknaklaasile, taarale (pudelid, purgid) ning pudelimärkidele ja klaasi massitarbekaubaks muutumisele tänu võsaklaasi kohalikule tootmisele.Reppo 2022. 

Toimunud uuringutest ja uurimisseisust on antud pikem ülevaade 2019. aastal. Lühidalt on varasemaid klaasikodasid käsitletud ka kunstiteadlase Anne Ruussaare raamatus "Klaasimeistrid".Ruussaar 2022. 

 Vaata ka 

 Soodaklaas
 Hüti klaasikoda
 Järvakandi klaasimuuseum

 Viited 

 Kirjandus 

 Alliksaar, E. (2012). Klaasipealinn Järvakandi. Järvakandi kant, Järvakandi: MTÜ Järvakandi Arendusselts.
 Charleston, R.J. (1978). "Glass furnaces through the ages". Journal of Glass Studies, 20, 9–33.
 Crossley, D. (1967). "Glassmaking in Bagot's Park, Staffordshire, in the Sixteenth Century". Post-Medieval Archaeology, 1, 44–83.
 Crossley, D. (2005). "An Outline of the Manufacture of Broad Glass in England, c. 1300–1900". Verre Et Fenêtre de L'Antiquité Au XVIIIe Siècle: Actes Du Premier Colloque International de L'association Verre & Histoire, Paris-La Défense-Versailles, 13-14-15 Octobre 2005.
 Frank, S. (1982). Glass and archaeology. Studies in archaeological science. London: Academic Press.
 Gentaz, L.; Lombardo, T.; Loisel, C.; Chabas, A.; Vallotto, M. (2011). "Early stage of weathering of medieval-like potash–lime model glass: evaluation of key factors". Environ Sci Pollut Res Int, 18(2), 291–300.
 Haggrén, G. (2014). "Bohemian glass in the north: producers, distributors and consumers of Late Medieval vessel glass". G. Hansen, S. Ashby & I. Baug (Toim.). Everyday products in the Middle Ages: crafts, consumption and the individual in Northern Europe c. AD 800–1600. Oxford: Oxbow Books, 319–338.
 Historic England. (2018). Medieval and Early Post-Medieval Glassworks: Introductions to Heritage Assets. Swindon. Historic England
 Jackson, C.M; Smedley, J.W. (2009). "Theophilus and the use of beech ash as a glassmaking alkali". Archaeology, History and Science: Integrating Approaches to Ancient Materials. Walnut Creek, California: Left Coast Press, 117–130.
 Mäelt, T. (2017). Klaasipuhumise tööriistad. Magistritöö.
 Reppo, M. (2016). Consuming glass vessels in medieval and postmedieval Hanseatic towns: the case of Tallinn (Reval), Estonia. Magistritöö.
 Reppo, M. (2019a). "Kümme liitrit klaasikilde Haapsalu piiskopilinnuse käimlast ehk De la Gardie’d kui oletatav lüli Haapsalu ja Hüti vahel". Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat, 7–28.
 Reppo, M. (2019b). "Slow and disconnected? The historiography of 17th–18th century glass in Estonia and the prospects of interdisciplinary research through a case study on Pärnu". Baltic Journal of Art History, 18, 211–230.
 Reppo, M. (2022). "Lääne-Eesti ja muu maailm: võrdlevalt Haapsalu ja Pärnu klaasileidudest". Läänemaa Muuseumi Toimetised, XXIV, 140–170.
 Roosma, M. (1966). Hüti klaasikoda. Jooni klaasimanufaktuuri tegevusest Eestis XVII sajandil. Tallinn: Kunst.
 Roosma, M. (1969). "The glass industry of Estonia on the 18th and 19th century". Journal of Glass Studies, 11, 70–85.
 Ruussaar, A. (2021). Klaasimeistrid. Eesti klaasitööstuse ajalugu ja toodang. Tallinn: Kirjastus Äripäev.
 Suurmaa, L. (2004). "Tallinna saksa kaupmeeste varaloendites inventeeritud laua- ja kööginõud kultuuriajaloo allikana 18. sajandil". R. Pullat (Toim.). Vana Tallinn XV (XIX). Tallinn: Estopol, 9–154. 
 Tvauri, A. (2013). "Archaeological investigations on the sites of the glassworks of Central Estonia". Archaeological Fieldwork in Estonia 2012, 259–270.

 Välislingid 

 Hüti klaasikoja makett MuISis
 Järvakandi klaasimuuseum
 Võsaklaas Sõnaveebi Arheoloogia terminibaasis

Kategooria:Klaas