Pikk Türgi sõda

Pikk Türgi sõda või Kolmeteistkümneaastane sõda oli otsustamatu maismaasõda Habsburgide monarhia ja Osmanite riigi vahel, peamiselt Valahhia, Transilvaania ja Moldova vürstkondade pärast. See toimus aastatel 1593–1606, kuid Euroopas kutsutakse seda mõnikord Viieteistkümneaastaseks sõjaks, võttes arvesse 1591.–1592. aasta Türgi kampaania, kus vallutati Bihać.

Osmanite Euroopa-sõdade reas oli see peamine jõuproov Osmanite-Veneetsia sõja (1570–1573) ja Kreeta sõja (1645–1669) vahel. Järgmine suurematest Osmanite-Habsburgide sõdadest oli 1663.–1664. aasta Austria-Türgi sõda. Kokkuvõttes koosnes konflikt paljudest kulukatest lahingutest ja piiramistest, kuid kummalegi poolele oli vähe kasu.

 Ülevaade 

Sõja peamised osapooled olid Habsburgide monarhia, Transilvaania vürstkond, Valahhia ja Moldova, kes olid Osmanite riigi vastu. Vähemal määral olid kaasatud ka Ferrara, Toscana, Mantova ja Paavstiriik.

 Sõja rahastamine 

Turkenkriege kogus Saksa-Rooma keisri selja taha tavapärasest suurema toetuse. Riigipäev kogunes 1594. aastal ja hääletas olulise maksutoetuse, uuendades seda neli aastat hiljem ja uuesti 1603. aastal. Keiserliku Itaalia vürstid andsid väikese panuse; suuremad tulid teistest Itaalia riikidest, Paavstiriigilt ja Hispaanialt. Kokku kogus Habsburgide monarhia oma valdustest sõjategevuseks 40 miljonit floriini, Riigipäev ja kreisikogu 20 miljonit, keiserlik Itaalia 0,5 miljonit, Hispaania 3,75 miljonit ja Paavstiriik 2,85 miljonit. Mõned keiserlikud osariigid saatsid rahastamise asemel vägesid. Näiteks Toscana saatis 1593. aastal esialgu 3600-mehelise üksuse, mida hiljem tugevdasid väiksemad üksused (1601. aastaks oli Ungaris 2000 toscanalast), sealhulgas palju kindlustus- ja suurtükiväeeksperte (Giovanni de'Medici nimetati Ungari suurtükiväe kindraliks). Mantova saatis esialgu kolm ratsaväekompaniid, millele järgnesid 1594., 1597. ja 1601. aastal teised üksused.

 Eelmäng 

Lahingud piki Habsburgide-Osmanite piiri intensiivistusid 1591. aastast. 1592. aastal langes Bihaći kindlus pärast piiramist Osmanite kätte.

 Ajalugu 
 1593. aasta 

Rudolf II alustas sõda suhteliselt ettevalmistamatult, 1593. aastal oli tema kontrolli all vaid 42 000 elukutselist sõdurit. Neist 22 000 kuulusid väliarmeesse (12 000 Austria Habsburgide maadelt, 10 000 teistest keisririigi osadest) ja 20 000 alalistes garnisonides Ungari-Horvaatia piiril.

1593. aasta kevadel piirasid Osmanite väed Bosnia ejaletist Sisaki linna Horvaatias, alustades Sisaki lahingut, mis lõppes lõpuks kristlike vägede võiduga 22. juunil 1593. See võit tähistas Saja-aastase Horvaatia-Osmanite sõja (1493-1593) lõppu.

Pikk Türgi sõda algas 29. juulil 1593, kui Osmanite armee Koca Sinan Paša juhtimisel alustas kampaaniat Habsburgide monarhia vastu ning vallutas 1594. aastal Győri (türgi: Yanıkkale) ja Komaromi (türgi: Komaron).

 1594. aasta 

1594. aasta alguses tõusid Banaadi serblased Osmanite vastu üles. Mässulised kandsid Püha sõja vaimus Püha Sava ikooniga sõjalippe. Sõjalipud pühitses patriarh Jovan Kantul ning ülestõusule aitasid kaasa Serbia õigeusu metropoliidid Cetinje Rufim Njeguš ja Trebinje Visarion. Vastuseks nõudis Osmanite suurvesiir Koca Sinan Paša, et serblaste lipule vastamiseks toodaks Damaskusest prohvet Muhamedi roheline lipp, ning käskis Mileševa kloostrist eemaldada Püha Sava säilmeid sisaldav sarkofaag ja viia sõjaväe konvoi abil Belgradi. Teel tappis Osmanite konvoi mässulistele hoiatuseks kõik oma teel olnud inimesed. Osmanid tuhastasid Püha Sava säilmed 27. aprillil avalikult Vračari kõrgendiku tipus tuleriidal ja lasid tuha tuulde.

 1595.–96. aasta 

1595. aastal organiseeris paavst Clemens VIII kristlike Euroopa jõudude liidu, et seista vastu Osmanite riigile (paavst Clemens VIII Püha Liiga); Saksa-Rooma keiser Rudolf II ja Transilvaania Zsigmond Báthory sõlmisid Prahas liidulepingu. Moldova Aron Vodă ja Valahhia Mihai Vapper ühinesid liiduga hiljem samal aastal. Hispaania Habsburgid saatsid Madalmaadest 6000 kogenud jalaväelasest ja 2000 ratsaväelasest Hispaania Flandria armee ülemjuhataja Karl von Mansfeld juhtimisel, kes asus juhtima Ungaris toimuvaid operatsioone.

Osmanite eesmärk sõjas oli vallutada Viin, samas kui Habsburgide monarhia soovis tagasi vallutada Osmanite riigi kontrolli all olnud Ungari kuningriigi keskterritooriumid. Otsustava tähtsusega oli Doonau joone kontroll ja seal asuvate kindluste omamine. Peamiselt peeti sõda Kuninglikus Ungaris (enamasti tänapäeva Lääne-Ungari ja Lõuna-Slovakkia), Dunántúlis, Kuninglikus Horvaatias ja Slavoonias, Osmanite riigis (Rumeelia – tänapäeva Bulgaaria ja Serbia) ja Valahhias (tänapäeva Lõuna-Rumeenia).


1595. aastal vallutasid Mansfeldi juhitud kristlased Esztergomi ja Visegrádi, strateegilised kindlused Doonaul, kuid nad ei piiranud Buda võtmekindlust. Osmanid alustasid Egeri (türgi: Eğri) piiramist, vallutades selle 1596. aastal.

1595. aastal rüüstas Hispaania galeerilaevastik Napoli kuningriigist ja Sitsiilia kuningriigist Pedro de Toledo Osorio juhtimisel Balkanil Osmanite riigi Rumeelia ejaletis Pátrat kättemaksuks Türgi rüüsteretkede eest Itaalia rannikule. Rünnak oli nii suurejooneline, et sultan Murad III arutas kättemaksuks Konstantinoopoli kristlaste hävitamist. Lõpuks otsustas ta anda korralduse kõik vallalised kreeklased linnast välja saata. Järgmistel aastatel jätkasid Hispaania laevastikud Levandi vetes rünnakuid, kuid ulatuslik meresõda kristlaste ja Osmanite vahel ei jätkunud. Selle asemel võtsid Osmanite laevade ahistamise rolli kaaprid, näiteks Alonso de Contreras.

Sõja idarindel alustas Valahhia vürst Mihai Vapper Osmanite-vastast kampaaniat 1594. aasta sügisel, vallutades mitu linnust Alam-Doonaul, sealhulgas Giurgiu, Brăila, Hârşova ja Silistra, samas tema Moldova liitlased võitsid Osmanite armeesid Iaşis ja teistes Moldova osades. Mihai jätkas oma rünnakuid sügaval Osmanite riigis, vallutades Nikopoli, Ribnice ja Chilia kindlused ning jõudes isegi Adrianoopolini. Ühel hetkel olid tema väed vaid 24 km kaugusel Osmanite pealinnast Konstantinoopolist.


Ta oli aga sunnitud üle Doonau tagasi minema ja Osmanid korraldasid omakorda massilise vastupealetungi (100 000 meest), mille eesmärk oli mitte ainult nende hiljuti vallutatud valdused tagasi võtta, vaid ka Valahhia lõplikult vallutada. Surve oli algul edukas, suudeti vallutada mitte ainult Giurgiu, vaid ka Bukarest ja Târgoviște, vaatamata ägedale vastupanule Călugărenis (23. august 1595). Sellest hetkest muutus Osmanite väejuhatus enesega rahulolevaks ja lõpetas taganeva Valahhia armee jälitamise, keskendudes selle asemel Târgoviște ja Bukaresti kindlustamisele ning lugedes oma ülesande täidetuks. Mihai pidi ootama peaaegu kaks kuud, kuni ta liitlastelt abi saabus, kuid kui see toimus, tabas tema vastupealetung Osmaneid üllatusena, suutes Osmanite kaitsest läbi tungida kolmel järjestikusel lahinguväljal: Târgoviște (18. oktoober), Bukarest (22. oktoober) ja Giurgiu (26. oktoober). Eriti Giurgiu lahing oli laastav Osmanite vägedele, kes pidid korratult üle Doonau taganema.

Valahhia ja Osmanite vaheline sõda jätkus kuni 1599. aasta lõpuni, kui Mihai ei suutnud liitlaste vähese toetuse tõttu enam sõda jätkata.

Sõja pöördepunktiks kujunes Mezőkeresztesi lahing, mis toimus 24.–26. oktoobril 1596 Ungari territooriumil. Habsburgide-Transilvaania 45 000 – 50 000-meheline ühendvägi sai Osmanite armeelt lüüa. Lahing pöördus siis, kui kristlikud sõdurid, kes arvasid, et on lahingu võitnud, lõpetasid võitluse, et rüüstata Osmanite laagrit. Vaatamata sellele võidule mõistsid Osmanid esimest korda Lääne sõjatehnika paremust Osmanite relvade ees. See lahing oli esimene märkimisväärne sõjaline kokkupõrge Kesk-Euroopas suure kristliku armee ja Osmanite Türgi armee vahel pärast Mohácsi lahingut. Sellest hoolimata vallutasid austerlased 1598. aastal Győri ja Komáromi tagasi.

 1601.–1606. aasta 


1601. aasta augustis alistasid Giorgio Basta ja Mihai Vapper Guruslău lahingus Zsigmond Báthory juhitud Ungari aadli, kes võtsid vastu Osmanite kaitse. Pärast Mihai Vapra mõrva palgasõdurite poolt Basta käsul sai Mózes Székely juhitud Transilvaania aadel 1603. aastal Braşovi lahingus Habsburgide keisririigi ja Radu Şerbani juhitud Valahhia vägedelt taas lüüa. Seega tundus, et austerlased suudavad võtta otsustava võidu.

1601. aasta septembris asusid Saksa-Rooma riigi armeed Nagykanizsat piirama. Vaatamata arvulisele ülekaalule pidid koalitsiooniarmeed suurte kaotuste tõttu 2 kuud hiljem piiramisest loobuma.

Sõja viimane etapp (1604-1606) vastab Transilvaania vürsti István Bocskay ülestõusule. Kui Rudolf – enamasti valesüüdistuste alusel – algatas mitme aadlimehe vastu süüdistusi ammendunud riigikassa täitmiseks, avaldas haritud strateeg Bocskay vastupanu. Ta kogus meeleheitel ungarlasi koos pettunud aadli liikmetega, et korraldada ülestõus Habsburgide valitseja vastu. Väed marssisid Ungari haidukkide toel läände, saavutasid mõned võidud ja said tagasi alad, mis olid Habsburgide armeele kaotatud, kuni Bocskay kuulutati esmalt Transilvaania (Târgu Mureș, 21. veebruar 1605) ja hiljem ka Ungari vürstiks (Szerencs, 17. aprill 1605). Osmanite riik toetas Bocskayd krooniga, millest ta keeldus (olles kristlane). Ungari vürstina nõustus ta läbirääkimistega Rudolf II-ga ja sõlmis Viini rahu (1606).

 Tagajärjed 


Pikk sõda lõppes 11. novembril 1606 Zsitvatoroki rahuga, mis tõi kahele peamisele riigile kasina territoriaalse kasu: Osmanid said Egeri, Esztergomi ja Kanisza kindlused, kuid andsid Váci piirkonna (mida nad olid okupeerinud 1541. aastast) Austriale. Leping kinnitas Osmanite suutmatust tungida kaugemale Habsburgide aladele. Samuti näitas see, et Transilvaania oli väljaspool Habsburgide võimu. Kuigi keiser Rudolf ei suutnud oma sõjaeesmärke täita, saavutas ta siiski tänu Osmanite vastupanule teatava prestiiži, esitledes sõda võiduna. Leping stabiliseeris tingimused Habsburgide-Osmanite piiril. Samuti suutis Bocskay säilitada iseseisvuse, kuid ta nõustus ka Ungari kuninga tiitlist loobuma.

Rudolf kujutas end Pika sõja võitjana, kuid see ei kaitsnud teda Habsburgide perekonna sisepoliitika eest. Sõja lõpuks olid Rudolfil suured võlad laenuandjate, piirivägede ja väliarmee ees, ta tegi järeleandmisi Ungari aadlile ja valmistas pettumuse Saksa-Rooma riigi vürstidele, kes olid subsideerinud Habsburgide-Osmanite piiri. Kui Osmanitega rahu sõlmiti, pöördusid Habsburgid üksteise vastu. See võitlus sundis perekonda seisma silmitsi Rudolfi järglase lahendamata küsimusega ja tipnes sellega, et lastetu keiser Rudolf pandi vendade tülis vastamisi oma venna Matthiasega.

 Lahingud 


 Sisaki lahing
 Veszprémi piiramine
 (1593) Tata piiramine
 (1593) Székesfehérvári lahing
 (1593) Romhány lahing
 Banaadi ülestõus
 (1594) Győr piiramine (Türgi: Yanık Kala, põlenud koht, viitena piiramise põhjustatud tohututele kahjudele).
 Călugăreni lahing
 Giurgiu lahing
 (1596) Esztergomi piiramine
 Bresti lahing (1596)
 Egeri piiramine (1596)
 Mezőkeresztesi lahing 
 Serblaste ülestõus (1596–97)
 (1597) Tata piiramine
 (1598) Győri piiramine
 (1599) Buda piiramine
 Şelimbări lahing
 Mirăslău lahing
 Guruslău lahing
 Nagykanizsa piiramine
 (1601) Székesfehérvári piiramine
 Braşovi lahing
 (1603) Buda piiramine

Kategooria:Osmanite riigi sõjandus
Kategooria:Saksa-Rooma riigi sõjandus
Kategooria:1590. aastad