Mesilasrassid

pisi|Tapjamesilase pesa Brasiilias Minas Geraisis
Mesilasrassid on meemesilase mitmesugused osalt kodustatud ja aretusest mõjutatud populatsioonid. Neid kasutatakse mesinduses ja tänapäeval on need levinud üle maailma.  

Meemesilaste osalt ikka veel looduslikult tekkinud morfoloogiliselt eristatavaid populatsioone nimetatakse ajaloolistel põhjustel rassideksSõna "rass" kasutatakse ka teiste mesilase perekonna liikide puhul, vt:  Rakesh Kumar Gupta. Taxonomy and Distribution of Different Honeybee Species. – Rakesh Kumar Gupta, Wim Reybroeck, Johan W. van Veen, Anuradha Gupta (toim). Beekeeping for Poverty Alleviation and Livelihood Security, kd 1: Technological Aspects of Beekeeping, Springer Verlag: Dordrecht etc. 2014, ptk 2.  ISBN 978-9401791984.. Ent nagu "geograafiliste rasside" puhul üldse, on üha enam hakatud kasutama alamliigi mõistet. Sellepärast käsitatakse samu üksusi mõnikord nii rassidena kui ka alamliikidena. 

 Aretus 
Toimetades mesilasperesid mesinduses kasutamiseks kaugele, on inimene algselt vikareeriva levikuga meemesilasealamliikide levikumustrit muutnud ning transportimisest tingitud  hübridisatsiooni kaudu, viimastel aastakümnetel ka aretuse tagajärjel, nende iseloomu muutnud. Aretusega muudetakse traditsiooniliselt levinud, metsikute või mesinike poolt koduloomana peetud  looduslikke alamliike ja ökotüüpe geneetiliselt, mis mõnel juhul ohustab nende säilimist.Marina D Meixner, Maria Alice Pinto, Maria Bouga, Per Kryger, Evgeniya Ivanova, Stefan Fuchs. Standard methods for characterising subspecies and ecotypes of Apis mellifera. – Journal of Apicultural Research, 2013, 52 (4), lk 1-28.

Meemesilase alamliigid on looduslikult tekkinud üksused, mis osalt on mesinduseks erineval määral soodsad. Seetõttu on inimesed mõnesid neist eelistanud ja võtnud kasutusele ka väljaspool nende looduslikku levilat. Alles hiljuti on tekkinud tõud. Mõnikord kehtestatakse tõustandardid ka looduslikele alamliikidele, nagu näiteks kraini mesilane; see ähmastab erinevust rassi ja tõu vahel.R. Moosbeckhofer: Autochthone Bienenrassen in Österreich. – Landwirtschaftskammer Österreich und  Ländliches Fortbildungsinstitut Österreich (toim). Biodiversität. Beitrag der Land- und Forstwirtschaft zur Erhaltung der Biodiversität, Viin, märts 2009.

Meemesilaste aretuse eesmärk on tugevdada kunstliku valiku abil soovitud geneetilisi omadusi ning nõrgendada soovimatuid omadusi. Eelkõige tahetakse suurendada mee tootmist ning arendada vähese sülemlemistungiga rahumeelseid mesilasi. Et saada puhtaverelisi järglasi, luuakse puhtad liinid. Sisearetusega suurendatakse geneetilist kaugust metsikvormidest, metsikult elavatest populatsioonidest. Sisearetus vähendab mesilaste elujõuduFriedrich-Karl Tiesler, Kaspar Bienefeld, Ralph Büchler. Selektion bei der Honigbiene, 1. trükk, taastrükk, Buschhausen Druck- und verlagshaus:  Herten 2016, ISBN 978-3-946030-45-4, lk 59.. Meemesilase puhtad liinid ei jää üldiselt looduses ellu.

Alles uusajal alanud aretus pani alguse liinidele ja tüvedele, mis mõnikord olid teadliku ristamise tulemus. Ristumine toimus ka eri rassidest mesilaste kõrvuti pidamise tõttu (looduslik hübridisatsioon).

Näiteks Buckfasti mesilane on saadud eri alamliikide ristamisel. Karl Kehrke (vend Adam) alustas 1916 tööd benediktlaste Buckfasti kloostri mesinikuabilisena. Hiljem rakendas ta sisearetust, ristamist ja valikut, et tugevdada teatud omadusi (näiteks korjetung ja rahumeelsus) ja vähendada teisi (näiteks sülemlemistung).

Teine näide on tapjamesilane, kes tekkis, kui Lõuna-Ameerikasse toodud rass Apis mellifera scutellata metsistus. Looduslikud hübriidid seal peetud euroopa meemesilase  rassidega osutusid looduses eluvõimeliseks. 

Et saada ja stabiliseerida soovitud puhtaid liini, kasutati varem põhiliselt puhta liini alasid (Belegstellen). Viimsetel aastakümnetel on lisandunud võimalus mesilasemasid kunstlikult seemendada, mis on aretust lihtsustanud ja võimalusi oluliselt suurendanud. Tõuparanduse survel on Apis mellifera mellifera nüüd ohustatudGesellschaft zur Erhaltung alter und gefährdeter Haustierrassen e. V. Dunkle Biene. Vaadatud 22.2.2022..

Alamliigid
pisi|Alamliikide algne levila Euroopas ja Ees-Aasias (pärast viimast jääaega)
Liiki meemesilane saab jaotada rühmadeks, mida traditsiooniliselt nimetatakse mesilasrassideks ja mida enamasti käsitletakse enamasti alamliikidenaFriedrich Ruttner. Biogeography and Taxonomy of Honeybees, Springer Verlag 1988, ISBN 978-3-642-72651-4, lk 76–78.:

 Tumemesilased 
 Apis mellifera mellifera Linnaeus, 1758), autohtoonne kohalik meemesilane Põhja-, Ida- ja Lääne-Euroopas
 Apis mellifera iberiensis Engel, 1999, syn. Apis mellifera iberica Goetze, 1964)
 Apis mellifera intermissa v. Buttel-Reepen, 1906
Apis mellifera major Ruttner, 1975
 Apis mellifera sahariensis Baldensberger, 1922
 Apis mellifera ruttneri Sheppard, Arias, Grech & Meixner, 1997

 Carnica rühm 
 Apis mellifera carnica Pollmann, 1879, üle maailma ekporditav ja kasutatav rass
 Apis mellifera ligustica M. M. Spinola, 1806, üle maailma ekporditav ja kasutatav rass
 Apis mellifera macedonica Ruttner, 1988
 Apis mellifera cecropia Kiesenwetter, 1860
 Apis mellifera anatoliaca Maa, 1953)
 Apis mellifera siciliana Grassi, 1881, valesti ka Apis mellifera sicula Montagano, 1911

 Troopilise Aafrika mesilased 
 Apis mellifera scutellata Lepeletier, 1836
 Apis mellifera monticola Smith, 1849) (leebem kui A. m. scutellata, elab Ida-Aafrika vihmarikastes metsades 2400 kuni 3000 m kõrgusel)
 Apis mellifera capensis Escholz, 1821
 Apis mellifera lamarckii Cockerell, 1906
 Apis mellifera jemenitica Ruttner, 1975
 Apis mellifera litorea Smith, 1961
 Apis mellifera adansonii Latreille, 1804
 Apis mellifera unicolor Latreille, 1804

 Ees-Aasia mesilased 
 Apis mellifera caucasica Gorbachew, 1916, üle maailma eksporditav ja kasutatav rass 
 Apis mellifera armeniaca Skorikov, 1929
 Apis mellifera meda Skorikov, 1929
 Apis mellifera syriaca v. Buttel-Reepen, 1906
 Apis mellifera cypria Pollmann, 1879)
 Apis mellifera adami Ruttner, 1975

 Üks alamliik Kesk-Aasias 
 Apis mellifera pomonella Sheppard & Meixner, 2003

Märkused

 Kirjandus 
Heinrich Friese. Die Bienen Europas (Apidae europaeae), 1895–1901. Faksiimile: Akademische Druck- und Verlagsanstalt, Graz 1969.
Michael S. Engel. The taxonomy of recent and fossil honey bees (Hymenoptera: Apidae: Apis). – Journal of Hymenoptera Research 8, 1999.

Kategooria:Meemesilased