Belgradi piiramine (1456)

Belgradi piiramine, Belgradi lahing või Nándorfehérvári piiramine (ungari: Nándorfehérvár ostroma või nándorfehérvári diadal, "Nándorfehérvári triumf"; serbia: Опсада Београда / Opsada Beograda) oli Belgradi sõjaline blokaad, mis toimus 4.–22. juulil 1456. Pärast Konstantinoopoli langemist 1453. aastal koondas Osmanite sultan Mehmed II oma ressursse Ungari kuningriigi alistamiseks. Tema vahetu eesmärk oli Belgradi linna (ungari: Nándorfehérvár) piirikindlus. Kindluse kaitset valmistas ette Temesi krahv ja Ungari kindralkapten János Hunyadi, kes oli kahel eelnenud aastakümnel pidanud palju lahinguid türklaste vastu.

Piiramine kasvas suureks lahinguks, mille käigus juhtis Hunyadi ootamatut vasturünnakut, mis käis üle Osmanite laagri, sundides haavatud Mehmed II lõpuks piiramist katkestama ja taganema. Lahingul olid märkimisväärsed tagajärjed, kuna see stabiliseeris rohkem kui pooleks sajandiks Ungari kuningriigi lõunapiiri ja lükkas seega Osmanite edasitungi Euroopas oluliselt edasi.

Kuna ta oli varem andnud kõigile katoliiklikele kuningriikidele korralduse palvetada Belgradi kaitsjate võidu eest, tähistas paavst võitu päeva mälestamiseks seaduse tegemisega. See tõi kaasa legendi, et katoliku ja vanades protestantlikes kirikutes korraldatud keskpäevane kellarituaal, mille paavst enne lahingut kehtestas, asutati võidu mälestuseks. Võidupäev, 22. juuli, on Ungaris sellest ajast peale olnud mälestuspäev.

 Ettevalmistused 

1455. aasta lõpus alustas János Hunyadi ettevalmistusi Belgradi kaitsmiseks. Ta varustas ja relvastas kindluse omal kulul tugeva garnisoniga, mida juhtis tema õemees Mihály Szilágyi ja tema oma vanem poeg László. Seejärel asus Hunyadi moodustama abiarmeed ja täiendavat 200 korvetist koosnevat laevastikku. Parunid kartsid Hunyadi kasvavat võimu rohkem kui Osmanite ohtu ja jätsid ta täiesti omapäi.

Hunyadiga liidus olev Itaalia frantsiskaani vend Giovanni da Capistrano kuulutas ristisõda, et meelitada talupoegi ja kohalikke maaomanikke Hunyadi üritusse. Värvatud olid halvasti relvastatud, paljudel ainult lingud ja vikatid, kuid nad olid väga motiveeritud. Värvatud kogunesid Hunyadi lipu alla, mille tuumiku moodustasid väiksemad kogenud palgasõdurite salgad ja mõned vähemtähtsate rüütlite rühmad. Kokku suutis Hunyadi koguda 25 000 – 30 000-mehelise väe.

 Piiramine 

Enne kui Hunyadi jõudis oma väed koondada, saabus Belgradi Mehmed II armee (varasematel andmetel 160 000, uuemate uuringute kohaselt 60 000 – 70 000 meest). Piiramine algas 4. juulil 1456. Szilágyi sai linnuses toetuda vaid 5000–7000-mehelisele väele. Mehmed seadis piiramisrõnga sisse neeme kaelale ja asus 29. juunil linnamüüre tugevalt pommitama. Ta jagas oma mehed kolme ossa: Rumeelia korpusel oli suurem osa tema 300 kahurist, samas kui ülejäänud olid tema 200 jõesõjaalusest laevastikul. Rumeelialased olid rivistatud paremale ja Anatoolia korpus vasakule tiivale. Keskel olid sultani ihukaitse, janitšarid ja tema komandopunkt. Anatoolia korpus ja janitšarid olid mõlemad raskejalaväelased. Mehmed paigutas oma jõealused peamiselt linnast loodesse, et patrullida soodel ja tagada, et kindlust ei tugevdataks. Samuti hoidsid need silma peal edelas asuval Sava jõel, et vältida jalaväe tõrjumist Hunyadi armee poolt. Doonaust ida poole jäävat tsooni valvasid sipahid, sultani feodaalne raskeratsaväe korpus, et vältida paremalt poolt tõrjumist.


Kui Hunyadile sellest teatati, oli ta Lõuna-Ungaris värbamas armeesse täiendavaid kergeratsavägesid, millega ta kavatses piiramise lõpetada. Kuigi neid oli suhteliselt vähe, olid tema kaasaadlikud nõus inimressurssi pakkuma ja talupojad olid rohkem kui nõus seda tegema. Vend Giovanni da Capistrano oli Vatikani poolt Ungarisse saadetud nii ketserite vastu jutlustama kui ka Osmanite vastast ristisõda kuulutama. Capistranol õnnestus koguda suur, kuigi halvasti koolitatud ja varustatud talupoegade armee, millega ta liikus Belgradi poole. Capistrano ja Hunyadi reisisid koos, kuid juhtisid armeed eraldi. Mõlemad olid kokku kogunud umbes 40 000–50 000 sõdurit.

Ülejäänud kaitsjad toetusid peamiselt Belgradi tohutu kindluse tugevusele, mis oli sel ajal üks Balkani paremini ehitatuid. Stefan Lazarević määras Belgradi 53 aastat varem Serbia despootkonna pealinnaks.


Kindlus kujundati läbimõeldud kujul kolme kaitseliiniga: sisemine linnus paleega, tohutu ülemlinn peamiste sõjaväelaagrite, nelja värava ja topeltmüüriga ning alamlinn toomkirikuga kesklinnas ja sadamaga Doonau ääres. See ehitustöö oli keskaja üks keerukamaid sõjaarhitektuuri saavutusi. Pärast piiramist tugevdasid ungarlased põhja- ja idakülge lisavärava ja mitme torniga, millest üks, Nebojša Kula, oli mõeldud suurtükiväe tarbeks.

14. juulil 1456 saabus Hunyadi oma Doonau laevastikuga täielikult ümberpiiratud linna, samas kui Osmanite laevastik lebas Doonau jõel. Ta murdis laevastikublokaadi 14. juulil, uputades kolm suurt Osmanite galeeri ning vallutades neli suurt ja 20 väiksemat alust. Hävitades sultani laevastiku, suutis Hunyadi tuua linna oma väed ja hädavajaliku toidu. Tugevdati ka kindluse kaitset.

Kuid Mehmed II ei tahtnud piiramist lõpetada ja pärast nädalat kestnud tugevat pommitamist purunesid kindluse müürid mitmest kohast. 21. juulil andis Mehmed käsu rünnakule, mis algas päikeseloojangul ja kestis kogu öö. Piirav armee ujutas linna üle ja alustas seejärel rünnakut kindlusele. Kuna see oli piiramise kõige olulisem hetk, käskis Hunyadi kaitsjatel visata tõrvatud puitu ja muud kergestisüttivat materjali ning seejärel see põlema panna. Peagi eraldas leegimüür linnas võitlevad janitšarid nende kaassõduritest, kes üritasid läbi lõhede ülemlinna tungida. Äge lahing ümberpiiratud janitšaride ja Szilágyi sõdurite vahel ülemlinnas pöördus kristlaste kasuks ja ungarlastel õnnestus väljastpoolt müüre tulnud äge rünnak maha suruda. Linna sisse jäänud janitšarid tapeti seega massiliselt, samal ajal kui Osmanite väed, kes üritasid ülemlinna tungida, kandsid suuri kaotusi.

 Lahing 


Järgmisel päeval juhtus midagi ootamatut. Mõne väite kohaselt alustasid talupoegadest ristisõdijad spontaanset tegevust ning sundisid Capistranot ja Hunyadit olukorda ära kasutama. Vaatamata Hunyadi kaitsjatele antud korraldusele mitte püüda Osmanite positsioone rüüstada, hiilisid mõned üksused lammutatud vallidelt välja, asusid positsioonidele Osmanite liini vastas ja hakkasid vaenlase sõdureid ahistama. Osmanite sipahid püüdsid ahistavat jõudu edutult laiali ajada. Korraga liitus väljaspool müüri olijatega veel kaitsjaid. Üksiku juhtumina alanu kasvas kiiresti üle täiemahuliseks lahinguks.

Giovanni da Capestrano püüdis algul oma mehi müüride vahele tagasi kamandada, kuid leidis end peagi ümbritsetuna umbes 2000 talupojast. Seejärel hakkas ta juhtima neid Osmanite liinide poole, karjudes "Issand, kes tegi alguse, hoolitseb lõpu eest!", viis oma ristisõdijad üle Sava jõe Osmanite tagalasse. Samal ajal alustas Hunyadi kindlusest meeleheitlikku rünnakut, et võtta Osmanite laagris kahuripositsioonid.


Olles sellest sündmuste kummalisest pöördest üllatunud ja nagu mõned kroonikud ütlevad, näiliselt halvatud mingist seletamatust hirmust, panid Osmanid plagama. Sultani u. 5000 janitšarist ihukaitse püüdis meeleheitlikult paanikat peatada ja laagrit tagasi vallutada, kuid selleks ajaks oli planeerimata lahinguga liitunud ka Hunyadi armee ning Osmanite jõupingutused muutusid lootusetuks. Sultan ise läks võitlusse ja tappis üksikvõitluses rüütli, kuid sai siis noole reide ja kaotas teadvuse. Pärast lahingut anti Ungari rüüstajatele käsk ööbida linnuse müüride taga ja olla valvel lahingu võimaliku uuendamise eest, kuid Osmanite vastulööki ei tulnudki.

Pimeduse katte all taganesid Osmanid kiirustades, kandes oma haavatuid 140 vankril. Nad taganesid Konstantinoopolisse.

 Tagajärjed 

Ungarlased maksid selle võidu eest aga kallilt. Laagris puhkes katk, millesse János Hunyadi ise kolm nädalat hiljem (11. augustil 1456) suri. Ta on maetud Transilvaania pealinna Gyulafehérvári (nüüd Alba Iulia) toomkirikusse.

Kuna linnuse projekt oli piiramise ajal end õigustanud, tegid ungarlased täiendavaid tugevdusi. Nõrgemaid idamüüre, kust Osmanid ülemlinna tungisid, tugevdasid Zindani värav ja raske Nebojša Kula. See oli viimane kindluse suurtest modifikatsioonidest kuni 1521. aastani, mil Mehmedi lapselapselaps Suleiman selle lõpuks vallutas.

 Keskpäevakell 

Paavst Calixtus III käskis iga päev keskpäeval helistada iga Euroopa kiriku kellasid, kutsudes usklikke palvetama linna kaitsjate eest. Keskpäevakella tava on traditsiooniliselt omistatud Belgradi võidu rahvusvahelisele mälestamisele ja paavst Calixtus III käsule, kuna paljudesse riikidesse (nagu Inglismaa ja Hispaania) saabus teade võidust enne käsku ja kirikukellade löömine keskpäeval muudeti seega võidu mälestuseks. Paavst ei võtnud käsku tagasi ning katoliku ja vanemad protestantlikud kirikud löövad keskpäevakella tänaseni.

See komme eksisteerib siiani ka protestantlike ja õigeusu koguduste seas. Oxfordi Ülikooli ajaloos tervitati võitu Inglismaal kellade helina ja suurte pidustustega. Hunyadi saatis teiste seas erikulleri Erasmus Fullari võiduuudisega Oxfordi.

 Pärand 


Võit peatas Osmanite edasitungi Euroopas 70 aastaks, kuigi nad tegid muid sissetunge nagu Otranto hõivamine aastatel 1480-1481; ning rüüsteretk Horvaatiasse ja Steiermarki 1493. aastal. Belgrad jätkas Ungari kaitsmist Osmanite rünnakute eest, kuni kindlus 1521. aastal Osmanite kätte langes.

Pärast Belgradi piiramist peatus Mehmed II edasitung Kesk-Euroopasse; Serbia ja Bosnia neelati alla. Valahhia, Krimmi khaaniriik ja lõpuks Moldova muudeti lihtsalt vasallriikideks tänu tugevale sõjalisele vastupanule Mehmedi vallutuskatsetele. Põhjuseid, miks sultan Ungarit otseselt ei rünnanud ja miks ta pärast ebaõnnestunud Belgradi piiramist loobus mõttest selles suunas edasi liikuda, oli mitu. Õnnetus Belgradis näitas, et riik ei saa laieneda enne, kui Serbia ja Bosnia on muudetud turvaliseks operatsioonide baasiks. Lisaks mõjutas seda kõhklust kindlasti ka Ungari märkimisväärne poliitiline ja sõjaline jõud Mátyás I juhtimisel selles piirkonnas. Pealegi oli Mehmedi tähelepanu hajunud ka püüdlustes maha suruda oma Moldova ja Valahhia vasallide allumatust.

Hunyadi võiduga Belgradis said oma valdustes võimule nii Vlad Dracula kui ka Ștefan cel Mare ja Hunyadi ise nägi palju vaeva, et oma poeg Mátyás I Ungari troonile saada.

Kui äge vastupanu ja Hunyadi tõhus juhtimine tagasid, et julge ja ambitsioonikas sultan Mehmed pääseb Euroopasse ainult nii kaugele kui Balkanile, siis sultan oli juba suutnud muuta Osmanite riigi üheks kardetuimaks võimuks Euroopas (ka Aasias) sajanditeks. Enamik Ungarist vallutati lõpuks 1526. aastal Mohácsi lahingus. Osmanite moslemiekspansioon Euroopasse jätkus ähvardava eduga kuni Viini piiramiseni 1529. aastal, kuigi Osmanite võim Euroopas püsis tugev ja ähvardas mõnikord Kesk-Euroopat kuni Viini lahinguni 1683. aastal.

Kategooria:Osmanite riigi sõjandus
Kategooria:Balkani ajalugu