Bartholomäus Savijerwe

Bartholomäus Savijerwe (ka Sawijerwe, Sawijerw; u 1380 – 1461Ivar Leimus. Heidenreich Saujerve.) oli Tartu piiskop aastail 1441–1459Regesta Imperii. ning pikaaegne Tartu toomkapiitli liige (toomhärra). Perekonnanime põhjal on teda vahel peetud eestlaseks<ref>Inge Hirmo. Põnev minevik. // Räpina Rahvaleht, 20. veebruar 2022.</ref>Eesti Hääl, 11.02.1972Eesti keskaeg ehk orduaeg. Algab pikka aega kestev võõrvõimu kindlustumine. Tartu piiskopkond. Põlva kihelkonna esmamainimine kirjalikes allikates. või soomlaseks.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 170.

Päritolu
Savijerwe nimi esineb Liivimaa ajalooürikutes alates 1289. aastast. Savijerwede perekonnavapil on ette sirutatud käppadega karu.

Leonid Arbusow vanem väitis, et Savijerwe oli saksa päritolu, viidates vasalli Martin Savyerge 16. sajandi algusest pärit testamendile.Leonid Arbusow vanem. Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert. Dritter Nachtrag, vom Ende des 12. bis in das letzte Drittel des 16. Jahrhunderts. Mitau 1913. XVI, S. 182 Tõnis Lukas peab aga seda oletust vaidlustatavaks.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 101. Sulev Vahtre oletuse järgi on Savijerwe suguvõsa soome päritolu ning seotud Savijärvi nimelise paigaga Sipoos.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 101; 170. Teise oletuse järgi on nimi seotud kohanimega Saverna.Mariko Faster, Evar Saar. Kohanimede seosed teiste nimedega. // Horisont, november 2020.Eesti kohanimeraamat. Saverna.

Bartholomäus Savijerwe sündis Tartu stiftis.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 235. Tema isa oli väikeaadlik Hermann Savijerve, keda mainitakse rüütel Johann Lechtsi 1412. aasta testamendis kui viimase Schwager (väimees või õemees) ja Junge (noor aadlik, hoolealune või kaaslane), kellele Lechts pärandas Harjumaal asuvad Aickytze ja Roepi külad (praeguse Ohulepa alal).Est- und livländische Brieflade. Th. 1, Dänische und Ordenszeit. Bd. 1: eine Sammlung von Urkunden zur Adels- und Gütergeschichte Est- und Livlands in Uebersetzungen und Auszügen, Herausgegeben Friedrich Georg von Bunge, Robert von Toll. Reval 1856. Lk 82.Eesti kohanimeraamat. Ohulepa. Lisaks Bartholomäusele on teada veel kolm Hermann Savijerve poega: Odert on mainitud 1425. aastal Tartus, Hinricus oli Tartu toomhärra (1456–1463) ja praost ning skolastik,Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 55; 61. ning Heidenreich oli Tartu piiskopi vasall, kes maeti 1460. aastal Tartu toomkirikusse.

Õpingud ja varasem tegevus
1404. aastal on Bartholomäus Savijerwe immatrikuleeritud Praha ülikooli.

Juba enne Tartu toomhärraks saamist kuulus Savijerwe Saare-Lääne toomkapiitlisse ning jäi selle liikmeks ka Tartu toomkapiitlis ametis olles. Selline kumulatsioon oli tol ajal tavaline ja võimaldas mõlemast piiskopkonnast saada üheaegset toomhärratulu.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 77. 1417. aastal on Savijerwet esimest korda mainitud Tartu toomhärrana, kusjuures talle kuulus toomkapiitli varahoidja (thesaurarius) amet. Varahoidja esmaste ülesannete hulka kuulus reliikviate ja aarete eest hoolitsemine ning nende valvamine, tõenäoliselt täitis ta ka järelevaataja (custos) kohuseid ning töö osaks võis olla ka kapiitli sissetulekute kogumine.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 63–64. Tartu toomhärrana mainitakse Savijerwet ka 1419. aastal. Lisaks Saare-Lääne ja Tartu piiskopkonnale kuulus Savijerwe hiljem ka Lübecki toomkapiitlisse.

Aastail 1420–1441 oli Savijerwe Tartu toomkapiitli praost.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 55. Teda on praostina mainitud 1423. ja 1424. aastast pärit dokumentides. Olles toomkapiitli majanduselu juht ja selle vara valitseja, viibis praost tihti oma kapiitlist eemal.Tõnis Lukas. Tartu toomhärrad 1224–1558. Tartu Ülikooli Kirjastus, 1998. Lk 54.

1425. aastal sai Savijerwe Bologna ülikoolist magistrikraadi.

Tegevus piiskopina
Ametisse valimine
Pärast piiskop Dietrich Resleri surma 1441. aasta märtsi keskpaigas kogunes Tartu toomkapiitel tema järglast valima. Valimine toimus 27. märtsil 1441 vastavalt Baseli kirikukogu (1436) otsustele, millega piirati paavsti ametissenimetamise õigust (nn reservationes) ning kinnitati kapiitlite traditsiooniline valimisõigus. Neid põhimõtteid kinnitas ka 4. detsembri 1435 Liivimaa maapäeva otsus, mis garanteeris toomkapiitlitele õiguse piiskoppe valida ilma paavstliku sekkumiseta.Axel von Gernet. Verfassungsgeschichte des Bisthums Dorpat bis zur Ausbildung der Landstände. Jurjew 1896. Lk 64. Järgneva valimisprotseduuri kiirus ja kohapealne õnnistamine peapiiskopi poolt viitavad toomkapiitli soovile seada uus peapiiskop ametisse enne, kui Liivi ordu võinuks Rooma kuurias esitada kandidaadile vastuväiteid.Henrike Bolte. Spätmittelalterliche Bistumsbesetzungen im Spiegel der kurialen Überlieferung: das Beispiel Livland. // Friedensnobelpreis und historische Grundlagenforschung: Ludwig Quidde und die Erschließung der kurialen Registerüberlieferung, edited by Michael Matheus, Berlin, Boston: De Gruyter, 2012, lk. 191–204. https://doi.org/10.1515/9783110259551.191

Piiskopitooli vabanemisel oli tihti just praost esimene, keda toomkapiitel võis tulevase piiskopina ette kujutada. Toomkapiitli praost Bartholomäus Savijerwe valiti uueks piiskopiks ühehäälselt kümne kohal olnud toomhärra poolt. Valimisprotseduuri kirjeldatakse dokumendis, mis saadeti Samlandi toomkapiitlile eeskujuks palvekirja koostamisel peapiiskopile valitud piiskopi kinnitamise asjus. Määrati kolm häältelugejat, kes kogusid hääled avalike notarite ja tunnistajate juuresolekul ning fikseerisid tulemuse. Pärast Te Deumi laulmist apostlite Peetruse ja Pauluse altari ees kuulutati Savijerwe rahva ees elektiks ning ta asus pidulikult troonile.Liv-, Est- und Curländisches Urkundenbuch. Band 9, 1436-1443. Riga, Moskau 1889. S. 493–497 Nr. 705.Axel von Gernet. Verfassungsgeschichte des Bisthums Dorpat bis zur Ausbildung der Landstände. Jurjew 1896. Lk 64–65. Valimistulemuse kinnitas ja Savijerwe pühitses Riia peapiiskop Henning Scharpenberg.Mihkel Mäesalu. Liivimaa ja Püha Rooma keisririik 1199–1486. Tartu 2017. Lk 159.

Savijerwe ise saabus Tartusse 20. märtsil 1442.Rahvusarhiiv, pitserid. 20. mail 1442 andis Savijerwe saadik Johannes Hacke oma isanda nimel läänivande Saksa kuningas Friedrich III-le, võttis talt vastu piiskopkonna regaalid ja lasi kinnitada privileegid. Samal päeval nimetas Friedrich III ka Tartu stiftile keiserlikud kaitsehärrad.Liv-, Est- und Curländisches Urkundenbuch. Band 9, 1436-1443. Riga, Moskau 1889. Nr 862–863 (lk 586–589). Savijerwe vajas siiski piiskopiõnnistuse saamiseks ka paavsti kooskõlastust. Paavst Eugenius IV ei seadnud valimise vastu takistusi ja andis Savijerwele kinnituse piiskopiametisse 17. märtsil 1443.

Sisepoliitika ja suhted Vana-Liivimaal
Savijerwe astumisel piiskopi ametisse oli Liivimaa piiskopkondade ja Liivi ordu vaheline rõivastustüli veel lahendamata, ordu püüdis Riia peapiiskopkonda oma võimu alla saada ja suurel määral see õnnestuski, kui 1448. aastal sai peapiiskopiks Silvester Stodewescher. Ei ole teada, kui suurel määral mõjutas see Tartu piiskopkonna alluvusküsimusi.

27. mail 1455 kinnitas Savijerwe kõik Tartu linna senised privileegid. Piiskopi ja toomkapiitli nimel välja antud ametliku ürikuga anti linnale pool kohtuvõimust, sätestades, et nii piiskopi drost kui ka linna foogt pidid õigust mõistma ühiselt ning jagama kohtutulu võrdselt. See oli oluline samm piiskopivõimu ja linna kasvava poliitilise mõju vahelise tasakaalu leidmisel. Savijerwe kehtestas ühtlasi õigusalase koostöö mehhanismid ning määras korra, kuidas lahendada kohtuvaidlusi, kriminaalasju ja kohtukulude jaotamist. Sellega kindlustas ta piiskopkonnas rahu ja õigusliku selguse.Liv-, Est- und Curländisches Urkundenbuch nebst Regesten. Bd. XI. Hrsg. v. Philipp Schwartz. Riga, Moskau, 1905, nr 409.

Arvatavalt 1458. aastal sõlmiti Tartus leping piiskopi, Valkena kloostri abti ja piiskopkonna vasallide vahel, mis puudutas talupoegade õigusi ja põgenike väljaandmist. Lepingu § 8 keelas adratalupojal, kes "üksinda ühel adramaal istub", sulasena kellegi võõra teenistusse astuda. Niisuguse talupoja pidi palkaja välja andma; kui viimane seda ise ei tee, siis toimus adratalupoja väljanõudmine selleks sisseseatud eriametniku – adrakohtuniku kaudu, palkajat aga trahviti 6 vana Riia margaga. Juhul, kui ühel adramaal oli kaks või rohkem peremeest (s. o. kui talud olid väiksemad), võisid nad võõra teenistusesse astuda isanda loal. Paragrahvi keskmises osas räägitakse arvatavasti töövõimelistest peremehe poegadest, kes oma pere nõusolekul võivad astuda võõra teenistusesse. Kui aga nende pärishärra tahab neid enese teenistusesse, siis ta peab palkajatele nende kogu töötasu välja maksma. Paragrahvi lõpus legaliseeritakse kõigi ennetähtaegselt teenistusest ärajooksnud palgaliste väljaandmiskohustus või nende endisele isandale täieliku töötasu väljamaksmine. Vastandjuhul mõistab adrakohtunik nad väljaandmisele, trahvides süüdlast ülalmainitud määral.August Traat. Talurahva õiguslik olukord pärisorjuse kujunemise tingimustes. // Edasi, 13. jaanuar 1956.

Sõda Pihkvaga
1458. aastal puhkes Tartu piiskopkonna ja Pihkva vürstiriigi vaheline sõda Piirissaare ja Lämmijärve piirkonna pärast, milles olulist rolli mängisid ajaloolised kalapüügiõigused. Pihkvat toetas aktiivselt Moskva suurvürstiriik, samas kui Novgorodi vabariik püüdis vahendada rahu. Mõlemad pooled rüüstasid piirialasid ja Pihkva väed piirasid Vastseliina piiskopilinnust, suutmata seda vallutada. Rahu sõlmiti alles 1463. aastal, mil järgmine piiskop Helmich von Mallinkrodt oli sunnitud tunnistama Piirissaare jagamist.Eesti ajalugu II. Tartu 2012. Lk 161.

Ametist lahkumine
Piiskop Bartholomäus Savijerwe oli sunnitud oma ametist loobuma ilmselt Saksa ordu koordineeritud poliitilise surve tõttu.Axel von Gernet. Verfassungsgeschichte des Bisthums Dorpat bis zur Ausbildung der Landstände. Jurjew 1896. Lk 66–67. Tema tagasiastumine piiskopiametist oli osa kompromissist toomhärrade, Tartu linna, vasallide ning Liivi ordu vahel. Kompromissi eesmärgiks oli arvatavasti vältida, et järgmisena nimetataks Tartu piiskopiks mõni Saksa ordu kõrgmeistri soosik. Augustis 1459 valisid piiskop ja toomhärrad Helmich von Mallinkrodti koadjuutoriks ja peatselt astus Savijerwe piiskopi kohalt tagasi.Mihkel Mäesalu. Liivimaa ja Püha Rooma keisririik 1199–1486. Tartu 2017. Lk 160.

Mallinkrodt ei kuulunud erinevalt enamikust keisrile läänivande andnud piiskoppidest Saksa ordu vastaste sekka, olles Liivi ordumeistri Johann von Mengede sugulane ja Tallinna komtuuri Gerhard von Mallinckrodti vend. Ta nimetati koadjuutorpiiskopiks toomkapiitli, kohaliku aadli ja linna magistraadi üksmeelse toetusega. Ka Saksa ordumeister, mitmed piirkondlikud foogtid (Gebietiger), rüütlid Harju- ja Virumaalt ning Riia ja Tallinna raed andsid kõik ametliku garantii Mallinkrodti nimel, kinnitades tema poolt piiskopkonnale ja selle seisustele antud lubaduste täitmist. Piiskopkonna sõltumatuse kaitsmiseks allkirjastas uus koadjuutor seisuste nõudmisel valimiskapitulatsiooni (Wahlkapitulation''), milles ta kohustus mitte liituma ühegi orduga, mitte lahkuma ega loovutama piiskopkonda ning mitte nimetama uut koadjuutorit ilma kapiitli, aadli ja linna nõusolekuta.

Viited

Välislingid
Tartu piiskopi Bartholomäus Savijerwe suur pitser.

Kategooria:Tartu piiskopid
Kategooria:Bologna ülikooli vilistlased
Kategooria:Surnud 1459