Vähendatud kõrgushajutusmiinimum

Vähendatud kõrgushajutusmiinimum (ingl Reduced Vertical Separation Minima, RVSM) on 2000-jalase (u 600-meetrise) hajutuse asemel 1000-jalase (u 300-meetrise) kõrgushajutusmiinimumi kasutamine lennutasandite FL290 (u 8800 meetrit) ja FL410 (u 12 500 meetrit) vahel. Hajutusmiinimumi vähendamine aitab suurendada kontrollitud õhuruumis samal ajal viibivate õhusõidukite arvu ja teha lennuliikluse korraldamise senisest paindlikumaks.

 Ajalooline taust 
1958. aastal määras Rahvusvaheline Tsiviillennunduse Organisatsioon (ICAO) õhusõidukite omavaheliseks kõrgushajutusmiinimumiks 1000 jalga maa- või veepinnast kuni lennutasandini FL290 ulatuvas kontrollitavas õhuruumis ja 2000 jalga ülalpool lennutasandit FL290. Suurem kõrgushajutusmiinimum ülalpool lennutasandit FL290 oli tingitud tolleaegsete kõrgusmõõturite ebatäpsusest suurtel kõrgustel. Lennutasandit FL290 ei valitud hajutusmiinimumide erinevuse piiriks mitte teaduslikel põhjustel, vaid sellepärast, et see lennutasand oli tolleaegsete õhusõidukite maksimaalseks reisilennukõrguseks. 1970. keskpaigas alanud ülemaailmne naftakriis ja sellega kaasnenud kütusehindade tõus tõi lennufirmade kasvava nõudluse õhuruumi efektiivsema kasutuse ning läbilaskevõime suurendamise järele. Need tingisid omakorda ettepanekud vähendada kõrgushajutusmiinimumi ülalpool lennutasandit FL290. 1982. aastal alustati ICAO eestvedamisel hajutusmiinimumi vähendamise võimalikkuse uuringuid, mille tulemusena leiti 1988. aastal, et vähendatud kõrgushajutuse rakendamine on tehniliselt võimalik ilma liigsete kulutusteta. Samas jõudsid vähendatud kõrgushajutusmiinimumi rakendamise jaoks piisavalt täpsed õhusõidukite avioonika, kõrgusmõõturid ning autopiloodisüsteemid laialdasemalt kasutusse alles 1990. aastatel.

 Rakendamine 
27. märtsil 1997 rakendati Põhja-Atlandi kohal esimene vähendatud kõrgushajutusmiinimumiga kontrollitud õhuruum lennutasandite FL330 (u 10 000 meetrit) ja FL370 (u 11 300 meetrit) vahel. Eesti õhuruumis rakendus vähendatud kõrgushajutusmiinimum jaanuaris 2002. 2005. aastaks oli vähendatud kõrgushajutusmiinimum kasutusel kogu läänepoolkeral, samuti Põhja-Aafrikas, Kagu-Aasias ja Vaikse ookeani kohal. Kogu Aafrikas rakendati vähendatud kõrgushajutusmiinimum 2008. aastal, Hiina Rahvavabariigi õhuruumis 2007. aastal, Venemaa Föderatsiooni õhuruumis 2011. aastal.

 Tehnilised nõuded õhusõidukile 
Vähendatud kõrgushajutusmiinimumiga õhuruumis lendamiseks peab õhusõiduki varustusse kuuluma:
 	kaks teineteisest sõltumatut kõrguse mõõtmise süsteemi
 	ohtliku kõrguse häiresüsteem
 	automaatne kõrgusehoidmise süsteem
 	sekundaarradari (SSR) transponder, millel on selline kõrgusest teatamise süsteem, mida saab kõrguse hoidmiseks ühendada kasutusel oleva kõrguse mõõtmise süsteemiga.
Kõigil õhusõidukitel, mis pole tehniliselt võimelised vähendatud kõrgushajutusmiinimumi nõudeid täitma, rakendatakse endiselt 2000-jalast hajutust.

 Kasulikkus 
Hajutusmiinimumi vähendamine on toonud järgmist kasu:
 	lennufirmad on jõudnud järelduseni, et muudatuse kasulikkus oli suurem ja kulud väiksemad kui ennustatud.
 	mandritevahelisi lende teostavate lennufirmade õhusõidukite vähendatud kõrgushajutusmiinimumide nõuetega vastavusse viimine tasus ära aastaga, kuna vähenes kütusekulu.
 	lennujuhtimisüksustel ei esinenud erilisi raskusi vähendatud kõrgushajutusmiinimumi protseduuridele üleminekuga. Nad said pakkuda õhusõidukitele sobivamaid marsruute ja olid võimelised osutama teenust märgatavalt paindlikumalt.
 Vaata ka 

 Transponder
 Avioonika
 Kõrgusmõõtur
 Õhuruum
 Lennunduse mõisteid
 Rahvusvaheline Tsiviillennunduse Organisatsioon

Viited

Kategooria:Lennundus