Pakktaru

Pakktaru, murdes ka pakkpuu, oli endisaegne õõnestatud puupakust taru.Eesti keele seletav sõnaraamat vaadatud 18.06.2020

Pakktaru õõnestati tavaliselt otstest, tihti tule abil. Taruks eelistati vana puud, õõnsat või mädanenud südamega kuuske või haaba, mõnikord ka sangleppa, pärna, mändi vm puud. Puu mädanikuga südameosa eemaldati ning õõnestati täiendavalt. Taruõõnde kinnitati puupulkade abil laudadest põhi. Kaaneks löödi peale laiem laud, et kaitsta taru vihma eest. Kui mädanikuga puud ei olnud, õõnestati taru tervest pakust. Selleks löödi pakk sageli pooleks ning õõnestati mõlemad küljed, seejärel ühendati taru pooled vitste abil.  Eesti etnograafia sõnaraamat. Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 1996. Lk 135
Pakktaru suud ehk avaust katsid lennuaukudega suulauad, mida sai ära võtta. Kärgede kinnitamiseks asetati tarusse paariviisi rööbiti või ristamisi kärjepulgad.Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 303 

19. sajandil oli Lõuna-Eestis levinud hästi suur pakktaru, mis oli asetatud harilikult kaldu - üks ots toetus maha, teine ristjalgadele. Põhja-Eestis oli kasutusel väiksem taru, mis seisis püsti, asetatuna kivile või jalgadele.

 Vaata ka 
 mesila
 eesti taru
 mesilased
 mesindus
 tarupuu
 tarutuur

 Viited 

 Välislingid 
 Pakktaru. Eesti Põllumajandusmuuseum
 Pakktaru. Eesti Rahva Muuseum
 Herilased kasutavad hüljatud pakktaru. Järva Teataja 17.08.2018
 Mesinduse ajaloost. 

Kategooria:Eesti mesindus
Kategooria:Mesindus
Kategooria:Eesti etnograafia
Kategooria:Maaehitised