Iirimaa isandkond

Iirimaa isandkond (gaeli: Tiarnas na hÉireann), mida mõnikord nimetatakse tagasiulatuvalt Normanni Iirimaaks, oli Iirimaa osa, mida aastatel 1177–1542 valitses Inglismaa kuningas (kui "Iirimaa isand") ja kontrollisid lojaalsed anglonormanni isandad. Isandkond loodi kui kiriklik lään pärast Normannide sissetungi Iirimaale aastatel 1169–1171. Kuna Iirimaa isand oli ka Inglismaa kuningas, esindas teda kohapeal kuberner, erinevalt tuntud kui Justiciar, Lieutenant või Lord Deputy.

Inglismaa kuningad väitsid valitsevat kogu saart, kuid tegelikult laienes kuninga valitsemine üldse ainult saare osadele. Ülejäänud saar – tuntud kui Gaeli Iirimaa – jäi erinevate gaeli Iiri kuningriikide või pealikkondade kontrolli alla, kes olid sageli anglonormannidega sõjajalal.

Inglise valitsemise ja õiguse all olev ala kasvas ja kahanes aja jooksul ning jõudis oma suurima ulatuseni 13. sajandi lõpus ja 14. sajandi alguses. Seejärel käis isandkond alla, mille põhjustasid Šotimaa sissetung aastatel 1315–1318, Suur näljahäda (1315–1317) ja must surm 1340. aastatel. Muutlik poliitiline olukord ja Inglise feodaalsüsteem võimaldasid palju autonoomiat anglonormanni isandatele Iirimaal, kes said endile krahvkonnad ja kellel oli peaaegu sama palju võimu, kui mõnel põlisel gaeli kuningal. Mõned anglonormannid gaelistusid ja mässasid Inglise valitsuse vastu. Inglased üritasid seda ohjeldada, võttes vastu Kilkenny statuudid (1366), mis keelasid Inglise asunikel üle võtta iiri õigust, keelt, tavasid ja riietust. Periood lõppes Iirimaa kuningriigi loomisega 1542. aastal.

 Ajalugu 
 Normannide saabumine Iirimaale 

Iirimaa isandkonna valitsusvõim ulatus selle olemasolu ajal harva üle kogu Iirimaa saare, vaid piirdus Pale'iga Dublini ümbruses ja mõnede provintsilinnadega, nagu Cork, Limerick, Waterford, Wexford ja nende tagamaad. See võlgnes oma päritolu Leinsteri dünasti Diarmait Mac Murchada otsusele tuua Walesis baseerunud normanni rüütel Richard de Clare (alias Strongbow) endale appi võitlusesse trooni tagasisaamiseks, olles tagandatud uue Iirimaa ülemkuninga juhitud konföderatsiooni poolt (eelmine ametisolnu oli Mac Murchadat kaitsnud). Henry II tungis Iirimaale Strongbow' kontrollimiseks, kuna ta kartis, et see on muutumas ohuks tema enda kuningriigi stabiilsusele selle läänepoolsel äärel (varem oli olnud hirme, et saksi põgenikud võivad pärast 1066. aastat kasutada kas Iirimaad või Flandriat vasturünnaku baasina); enamus hilisemate Plantagenetite Lõuna-Walesi kindlustamisest oli avatud marsruutide hoidmine Iirimaale.

 Henry Plantagenet ja Laudabiliter 

Alates 1155. aastast väitis Henry, et paavst Hadrianus IV on andnud talle loa Iiri kiriku reformimiseks Iirimaa kontrolli omandamise kaudu. Iirimaal olid usupraktikad ja kiriklik korraldus arenenud erinevalt nendest piirkondadest Euroopas, mis asusid Püha Tooli otseses mõjutuses, ehkki bulla väljaandmise ajaks 1155. aastal olid paljud neist erinevustest kõrvaldatud või neid oli oluliselt vähendatud. Lisaks ei olnud endine Iiri kirik kunagi makse (kirikukümnis) Rooma saatnud. Henry peamine motivatsioon 1171. aastal Iirimaale tungimiseks oli kontrollida Strongbow'd ja teisi normanni isandaid. Protsessis võttis ta 1171. aasta novembris Dublinis vastu gaeli kuningate läänitruuduse ja kutsus 1172. aastal kokku Casheli sinodi, mis viis Iiri kiriku vastavusse inglise ja Euroopa normidega.

1175. aastal sõlmiti Henry ja Iirimaa ülemkuninga Ruaidrí Ua Conchobairi vahel Windsori leping.

Paavstid kinnitasid Constantinuse kingituse alusel (nüüd teadaolevalt võltsing) õiguse anda erinevatele monarhidele suveräänsus saarte üle. Väljapaistvad teadlased kahtlesid 19. sajandil Laudabiliteri enda osas, kuid seda kinnitasid paavst Aleksander III kirjad. Paavsti võim annetada kuulus ka Dictatus papae (1075–1087) valdkonda. Kuigi Laudabiliter oli viidanud Iirimaa "kuningriigile", oli paavst juba 1185. aastal selle jätkuval kuningriigina kirjeldamisel ebamäärane.

 John Maata Iirimaa isandana 

Olles hõivanud väikese osa Iirimaa idarannikust, kasutas Henry maad oma perekonna jagamisvaidluse lahendamiseks. Sest ta oli jaganud oma territooriumid oma poegade vahel, noorimale hüüdnimega Johan sanz Terre (John Maata), kuna talle ei jäänud valitsetavat maad. Oxfordi parlamendis 1177. aasta mais asendas Henry William FitzAldelmi ja andis Johnile tema Iiri maad, kellest sai 1177. aastal, kui ta oli kümneaastane, Iirimaa isand (Dominus Hiberniae), kusjuures territooriumi hakati Inglismaal nimetama Iirimaa isandkonnaks.

Henry oli soovinud, et John kroonitaks Iirimaa kuningaks esimesel visiidil 1185. aastal, kuid paavst Lucius III keeldus konkreetselt luba andmast, viidates väidetavalt paavst Hadrianus IV aastaid varem esitatud nõude kahtlasele olemusele. "Dominus" oli tavaline tiitel kuningale, keda ei oldud veel kroonitud, mis viitab sellele, et see oli Henry kavatsus. Lucius suri, kui John oli Iirimaal, ja Henry sai paavst Urbanus III nõusoleku ning tellis Johnile kullast ja paabulinnu sulgedest krooni. 1185. aasta lõpus oli kroon valmis, kuid Johni visiit oli selleks ajaks juba täielikku läbikukkumist tõestanud, nii et Henry tühistas kroonimise.

Pärast Johni vanemate vendade surma sai temast 1199. aastal Inglismaa kuningas ja nii sattus Iirimaa isandkond selle asemel, et olla eraldiseisev riik, mida juhtis noorem normanni vürst, Plantagenetide krooni otsese valitsemise alla. Johni järeltulijate õigusterminoloogias osutas "Iirimaa isandkond" Inglismaa kroonile kuuluvale suveräänsusele; vastavat territooriumi nimetati land of Ireland.

 Alaline võitlus gaellusega 


Isandkond õitses 13. sajandil keskaja soojal perioodil, sooja kliima ja paremate saakide ajal. Juurutati feodaalsüsteem ja 1297. aastal kogunes esimest korda Iirimaa parlament. Mõni krahvkonnad loodi kui shire, samal ajal kui müüriga linnad ja lossid hakkasid maastikku ilmestama. Kuid vähe sellest seotusest Euroopa tavaeluga oli kasu neile, keda normannid nimetasid "mere Irish". "Mere" tulenes ladinakeelsest sõnast merus, mis tähendab "puhas". Keskkonna lagunemine ja raadamine ei olnud kogu selle aja jooksul vähenenud, seda süvendasid märkimisväärselt inglise uustulnukad ja rahvaarvu suurenemine.

Normanni eliit ja kirikumehed kõnelesid normanniprantsuse ja ladina keelt. Paljud vaesemad asunikud kõnelesid inglise, kõmri ja flaami keelt. Gaeli aladel kõneldi iiri murdeid. Wexfordi krahvkonna yola murre oli varajaste inglise murrete ellujääja. Kildare'i värsid u. 1350. aastast on haruldane näide keskinglise keeles kirjutatud humoorikast kohalikust kultuurist. 

Isandkond kannatas aastatel 1315–1318 Edward Bruce'i juhitud Šotimaa sissetungi all, mis hävitas suure osa majandusest ja langes kokku Suure näljahädaga (1315–1317). Ulsteri krahvkond lõppes 1333. aastal ja Must surm aastatel 1348–1350 mõjutas rohkem linnas elavaid normanne kui ülejäänud gaeli klanne. Normanni ja inglise kolonistide seas oli kalduvus omaks võtta suurt osa kohalikust kultuurist ja keelest, muutudes "gaelistunuks" või mõne sõnul "rohkem iirlasteks kui iirlased ise". 1366. aastal üritasid Kilkenny statuudid hoida gaeli kultuuri aspekte normannide kontrollitud aladest eemal, ehkki asjata. Kuna normanni isandkonnad muutusid üha gaelistunumaks ja sõlmisid liite kohalike pealikega, kelle võim pidevalt kasvas, kadus krooni kontroll aeglaselt. Lisaks võõrutas Plantagenetite valitsus Iiri pealikke üha enam rahvast, kellele nad sageli tuginesid oma sõjalise jõu kasutamisel. Nii normanni isandkondadel kui ka valitsusvägedel oli olnud tavaks värvata põliselanikke, kes olid nendega liitlased või kes elasid Inglise kontrollitavates piirkondades (s.o. Meath, Leinster, Osraige, Munster ja Connacht). Seda oli lihtne teha, kuna põliselanikel polnud sel ajal väga suurt rahvuslikku identiteeti ja nad olid altid palgasõdurlusele ja muutuvatele liitudele. Kuid Iiri pealikud võõrandusid Inglise valitsuse rõhuvate meetmetega üha enam ja hakkasid avalikult krooni vastu mässama. Mõned neist klannidest, kes olid varem inglastega koostööd teinud, kuid kes olid üha enam võõrandunud kuni avalikult normannivastaseks muutumiseni ja okas Dublini administratsiooni poolel, olid O'Connor Falyd, Uí Ceinnselaig, Byrne'id ja O'More'id Leixist. Need klannid suutsid oma territooriumi inglaste rünnaku eest väga pikka aega edukalt kaitsta asümmeetrilise sissisõja ja laastavate haarangute abil kolonistide valdusse. Lisaks kasvas nende põlismaiste pealike, kes polnud kunagi olnud inglaste ülemvõimu all, nagu O'Neillid ja O'Donnellid, võim, kuni neist said taas Iiri poliitika tähtsaim jõud. Ajaloolased viitavad gaeli elavnemisele või taassünni sündmustele, mis toimusid aastatel 1350–1500, selleks ajaks oli krooni valitsetud piirkond – "Pale" – kahanenud väikesele alale Dublini ümber.

Aastatel 1500–1542 tekkis segane olukord. Enamik klanne jäi kroonile truuks, vähemalt teoreetiliselt, kuid kasutades vastastikustel soosingutel põhinevat gaeli stiilis liitude süsteemi, mille keskmes oli Lord Deputy, kes tavaliselt oli valitsev Leinsteri hertsog. Knockdoe lahingus 1504. aastal võitles selline koalitsiooniarmee Galway Burke'idega. Silken Thomase 1535. aasta mäss tõi aga peamiselt inglise päritolu administraatorite poolt vähem sümpaatse valitsussüsteemi. Selle mässu lõpp ja Iiri kloostrite vallutamine Henry VIII poolt 1540. aasta paiku viis tema plaanini luua uus kuningriik olemasoleva parlamendi baasil.

 Ümberkujundamine kuningriigiks 

Inglise monarhid kasutasid endiselt tiitlit "Iirimaa isand", et osutada nende vallutatud maade positsioonile Iirimaa saarel. Tiitlit muutis Crown of Ireland Act, mille Iiri parlament võttis vastu 1542. aastal, kui Henry VIII nõudmisel anti talle uus tiitel, Iirimaa kuningas, ja riigi nimeks sai Iirimaa kuningriik. Henry VIII muutis oma tiitlit, kuna Iirimaa isandkond oli antud normanni monarhiale paavsti poolt; katoliku kirik pani Henry kirikuvande alla ja viimane oli mures, et Püha Tool võib tema tiitli ära võtta. Henry VIII soovis ka, et Iirimaast saaks täielik kuningriik, et ergutada suuremat lojaalsustunnet oma iiri alamate seas, kellest mõned võtsid osa tema surrender and regrant poliitikast. Suurema turvalisuse tagamiseks loodi Kuninglik Iiri Armee.

 Parlament 

Valitsus asus Dublinis, kuid parlamendi liikmeid võis kutsuda kohtuma ükskõik kuhu:

 1310 Kilkenny
 1320 Dublin
 1324 Dublin
 1327 Dublin
 1328 Kilkenny
 1329 Dublin
 1330 Kilkenny
 1331 Kilkenny
 1331 Dublin
 1341 Dublin
 1346 Kilkenny
 1350 Kilkenny
 1351 Kilkenny
 1351 Dublin
 1353 Dublin
 1357 Kilkenny
 1359 Kilkenny
 1359 Waterford
 1360 Kilkenny
 1366 Kilkenny
 1369 Dublin

 Vaata ka 

 Iirimaa ajalugu
 Iirimaa ajalugu (1169–1536)
 Iirimaa isandate loend
 Iirimaa vapikuningas

Kategooria:Iirimaa ajalugu