Egiptuse ajalugu

Egiptuse ajalugu on ülevaade Egiptuse alade ajaloost.
pisi|Egiptus 21. sajandil

Eelajalooline Egiptus 
Egiptuse alad asustasid kütid-korilased pleistotseenis. 10. aastatuhandel eKr asendus küttide-korilaste kultuur põlluharijate-karjakasvatajate kultuuriga. Umbes aastal 8000 eKr alanud kliimamuutuste ja/või liiga intensiivse karjakasvatuse tõttu muutusid suured haritavad ja karjatatavad maa-alad kasutuskõlbmatuks, moodustus Sahara kõrb. Varajased hõimud liikusid Niiluse orgu, kus arenes välja püsiasustusega, põllumajanduslik ja varasema perioodiga võrreldes rohkem tsentraliseeritud ühiskond.

Neoliitikumis arenes Ülem- ja Alam-Egiptuses mitu dünastiate-eelset kultuuri. Mõlema Egiptuse kogukonnad jäid kultuuriliselt eraldatuks rohkem kui 2000 aastaks, kuid pidasid omavahel tihedat kaubavahetust. Esimesed jäljed egiptuse hieroglüüfidest on leitud Nagada kultuuri saviesemetelt umbes aastast 3200 eKr.

 Vana-Egiptus 
 umbes aastal 3100 eKr vallutuseni Rooma riigi poolt 30 eKr või kreeklaste vallutuseni 332 eKr.  umbes 2137–1781 eKr, Vana-Egiptuse ajalugupisi|vasakul|Chephreni sfinks koos Giza püramiididega rajati Vana riigi ajal ning on tänapäeval Egiptuse tähtsamaid turismimagneteid
pisi|Muistne Egiptus

Ülem-Egiptuse ja Alam-Egiptuse liitis üheks kuningriigiks vaarao Menes umbes aastal 3150 eKr, pannes aluse dünastiatele, kes valitsesid Egiptust järgmised kolm tuhat aastat. Egiptuse kultuur jõudis sel perioodil oma õitsengu tippu ning eristus teistest kultuuridest nii religiooni, kunsti, keele kui ka tavade poolest. Varajaste dünastiate ajajärgule järgnes Vana riigi periood (u 2700–2200 eKr), mil rajati palju püramiide, millest märkimisväärseimad on III dünastia ajal ehitatud Džoseri püramiid ja IV dünastia ajal ehitatud Giza püramiidid.

Esimest vaheperioodi, mis kestis ligi 150 aastat, iseloomustab poliitiline ebakindlus ja keskvõimu lagunemine. Ulatuslikud Niiluse üleujutused ja poliitilise olukorra stabiliseerumine aitasid kaasa riigi uuele tõusule Keskmise riigi perioodil, mille kõrgaeg oli vaarao Amenemhet III valitsusajal.Bell (1975), lk 263. Teisel vaheperioodil valitsesid Egiptuse põhjaosa hüksoslased (semiidid-asiaadid), kes rändasid Niiluse deltasse 18. sajandil eKr ning haarasid võimu umbes aastal 1630 eKr. Hüksoslased rajasid deltasse uue pealinna Avarise ning valitsesid suuremat osa Egiptusest XV dünastiana (1630–1521 eKr). Võõramaalased ajas riigist välja Ülem-Egiptuse vaarao Ahmose I, kes asutas XVIII dünastia ja viis pealinna Memphisest üle Teebasse.

Uue riigi perioodil (u 1550–1070 eKr) saavutas Egiptus oma ajaloo suurima ulatuse, laienedes lõunas (Nuubias) Niiluse neljanda kärestikuni (tänapäeval Sudaani põhjaosa) ja põhjas Süüriani. Sel perioodil valitsesid Egiptust kuulsad vaaraod, näiteks Hatšepsut, Thutmosis III, Ehnaton ja tema naine Nofretete, Tutanhamon ning Ramses II. Kolmandat vaheperioodi iseloomustavad liibüalaste, nuubialaste ja assüürlaste vallutusretked Egiptusse, kuid egiptlased suutsid need sissetungijad riigist lõpuks välja lüüa.

Ahhemeniidide riigi valitseja Kambyses II purustas Egiptuse väed aastal 525 eKr ning vallutas seejärel kogu riigi. Korduvalt ebaõnnestunud ülestõusude järel suutsid egiptlased kreeklaste sõjalise abiga aastal 404 eKr iseseisvuse taastada, kuid kaotasid selle taas aastal 343 eKr, kui langes viimane põliselanikust vaarao.

 Niiluse kingitus 
Egiptuse tsivilisatsiooni tekkes oli esmatähtis roll Niiluse jõel. Kõrbetest ümbritsetud Niiluse orus toimusid igal aastal üleujutused (tavaliselt juulist kuni detsembrini), tänu millele kattus org mudaga, mis egiptlaste põlde niisutas ja väetas. Kohalikud kutsusid viljakat muda Niiluse kingituseks.

Arvatavalt juba 6. aastatuhandel eKr hakkasid egiptlased oma põlde niisutama, juhtides vett ka sinna, kuhu üleujutus ei ulatunud, ja suurendades seega haritava maa pinda. Esimest laiaulatuslikku tammide ja niisutuskanalite ehitust alustati umbes aastal 3100 eKr.

Üleujutuse kõrgajal oli peaaegu kogu Niiluse org vee all, ainult kõrgemale ehitatud ja tammidega ühendatud külad ja linnad jäid veest välja. Olenevalt üleujutuse ulatusest oli haritava maa pindala 20 000–34 000 km2. Vee sügavus üleujutatud põldudel oli 0,5–3 m ning settiv muda sisaldas orgaanilist materjali 2%. 17. sajandil eKr võeti niisutusel abiks vinnkaev, 7. sajandil eKr aga veeratas, viimase abil oli võimalik saada kaks viljasaaki aastas.

Hellenismi aeg 
pisi|Ptolemaioste kuningriigi ajal rajati Aleksandria sadamasse üks maailmaimedest – Pharose tuletorn
, Vana-Makedoonia332. aasta sügisel eKr vallutas Aleksander Suur Gaza linna ja hõivas sama aasta lõpus Egiptuse ilma vastupanuta. Pärslasi mittesallivad egiptlased võtsid makedoonlased-kreeklased vastu kui vabastajaid. Makedoonlaste väejuht asutas oma Egiptuses viibitud aja jooksul Aleksandria, millest sai pärast tema surma Ptolemaioste kuningriigi suursugune pealinn.Arrian (1976), III, 1.

Ptolemaioste kuningriik

pisi|300px|Lähis-Ida 4.–2. sajandil eKr
Ptolemaioste kuningriigi asutas pärast Aleksander Suure surma tema kaasvõitleja ja väepealik Ptolemaios I. Kuningriik oli tugev hellenistlik riik, mis ulatus idas Lõuna-Süüria nn Koile-Süüria, Palestiina ja Liibüani, läänes Kürenaikani ja lõunas Nuubiani ning hõlmas ka Küprost ja mitmeid Egeuse saari. Aleksandriast sai riigi pealinn, hellenistliku kaubanduse ja kultuuri keskus. Et kohalike egiptlaste seas poolehoidu võita, nimetasid valitsejad endid vaaraode järeltulijateks. Hiljem võtsid Ptolemaiosed omaks Egiptuse tavad ja riietuse ning osalesid religioonielus. Ptolemaiosed esinesid ühteaegu Aleksander Suure ja muistsete Egiptuse kuningate võimujärglastena. Nad kasutasid Egiptuse traditsioonilise kuningarituaali elemente ja soosisid traditsioonilisi kultusi ning preesterkonda. Riigis säilis vana noomide jaotus, samuti sõltuvate talupoegade sundtööl põhinev ning kirjutajate kontrollile allutatud põllumajandus. 
pisi|300px|Lähis-ida ja Väike-Aasia 90. aastal eKr 
Egiptuse tähtsaim linn oli Aleksandria, mis oli ehitatud hellenistlikule linnaplaneeringule omaselt sirgete ristuvate tänavatega (nn Hippodamose plaani järgi). Linna ilmet kujundasid suur kaheosaline sadam ja seda avamerest eraldav Pharose saar monumentaalse tuletorniga. Ptolemaios I Soter asutas Aleksandria Museioni (Muusade pühamu) ja Aleksandria raamatukogu, millest peagi kujunes hellenistliku maailma tähtsaim teadus- ja kirjanduskeskus.

Ptolemaioste dünastia viimane valitseja oli Kleopatra VII (valitses 51–30 eKr), kes toetas Rooma impeeriumi kodusõjas Marcus Antoniust. Aktioni merelahingus said Antoniuse-Kleopatra väed Octavianuselt lüüa ning nad põgenesid Egiptusse. Mõlemad sooritasid enesetapu, kui Octavianuse leegionid Egiptusse tungisid.

 Rooma aeg 
pisi|300px|Rooma riigi alad 43. aastal eKr
pisi|vasakul|Aegyptus 117. aastal
, Rooma keisririikKleopatra surma järel sai Egiptusest Rooma impeeriumi provints, mille territoorium oli suures osas sama mis tänapäevase riigi oma (v.a Siinai poolsaar, mille roomlased hõivasid hiljem). Egiptusest kujunes Rooma jaoks võtmetähtsusega provints, kuna suurem osa impeeriumi viljavarudest saadi just sealt. Provintsi kaitses ja valvas kolm leegioni, kellel tuli maha suruda ülestõuse ja rahvastevahelisi konflikte. Rooma võimu all segunesid Egiptuses mitu kultuuri: egiptuse, kreeka, rooma ja juudi oma.

1. sajandil pKr tõi evangeeliumikirjutaja Markus kristluse Egiptusse, kus see hakkas väga kiiresti levima ja sai 3. sajandi lõpuks provintsis valitsevaks usundiks. Rooma riigi valitsejad nägid kristluse kiires levikus impeeriumile ohtu ja korraldasid üle riigi vägivaldseid kristlaste tagakiusamisi. Eriti intensiivsks muutus vaenamine Diocletianuse valitsusajal (285–305).

Vägivald lõppes, kui võimule tuli Constantinus Suur (valitses 306–337), kes tunnustas kristlust impeeriumi ametliku religioonina. Tema surma järel jagunes Rooma riik kaheks riigiks ning Egiptus jäi Bütsantsi ehk Ida-Rooma keisririigi võimu alla. 
 Bütsantsi aeg 
pisi|Bütsantsi Egiptuse alad u 400. aastal

Bütsantsi pidevad sõjad oma naabritega nõrgestasid riiki sedavõrd, et selle väed ei suutnud enam Egiptust kaitsta. Aastatel 618–621 vallutas Egiptuse ligi 10 aastaks Sassaniidide riik. 
pisi|vasakul|Bütsants keiser Justinianus I valitsemise ajal 555. aastal
pisi|Sassaniidide riigi valduste laienemine
Sassaniidide kuninga Husrav II väed tungisid sügavale Väike-Aasiasse ja vallutasid Bütsantsilt Damaskuse (613), Jeruusalemma (614) ning lõpuks ka Egiptuse (618–621), mis oli eriti ränk hoop, kuna Egiptuse provints oli keisririigi viljaait. Keiser Herakleios I valmistus vastupealetungiks äärmise põhjalikkusega ning otsustas vägede juhtimise enda peale võtta. Bütsantsi pealetung, mis algas 622. aastal, tuli Husravile täieliku üllatusena ning Bütsants võitis ühe lahingu teise järel. Sõja otsustav lahing peeti 627. aastal Ninive lähedal ning see lõppes Sassaniidide lüüasaamisega.

Bütsants ei saanud Egiptust tagasi kuigi kauaks. Aastatel 639–642 vallutas provintsi uus suurvõim – araablaste kalifaat.

 Araablaste Egiptus 
, Rashiduni kalifaatpisi|Kalifaadi laienemine algetapil

Kaliif Abū Bakri ajal (632–634) alustatsid araablased naabermaade vallutamisi: sooritati retki Sassaniidide Mesopotaamiasse ja Süüriasse. Kaliif ‘Umari (634–644) juhtimisel vallutas Khālid ibn al-Walīd Bütsantsilt Damaskuse (635), Süüria (636) ja Palestiina (638) ning ʿAmr ibn al-ʿĀṣi juhtimisel Egiptuse (639–641), Kürenaika ja Tripoli (643). ʿAmr ibn al-ʿĀṣ asutas Egiptuse uue pealinna Al-Fusṭāṭi (641–750) ning rajas sinna ka Amri mošee.
 (661–750)Vallutajatest araablased tõid Egiptusse sunniitliku islami. Kopti kristlastele jäeti kaks võimalust: kas minna üle islami usku või maksta erimaksu. Araablaste ülemvõimu perioodi alguses segunes islam kohalike uskude ja tavadega (mis olid üle elanud kopti kristluseEl-Daly, Okasha. Egyptology: The Missing Millennium. London: UCL Press, 2005. p. 140), luues soodsa pinnase kohalike sufi vennaskondade tekkeks. Egiptust hakkas juhtima kaliifi määratud asevalitseja, kellel oli õigus ametisse nimetada alade kõrgemaid ametnikke. 
pisi|vasakul|Umaijaadide kalifaat 750. aastal
Egiptus kujunes araablaste edasiste vallutuste tugipunktiks Põhja-Aafrikas ning Aleksandria sai nende laevastiku peamiseks baasiks Vahemere piirkonnas. Aastatel 649–669 ründas araablaste ühendatud laevastik Süüriast Rhodost, Küprost ja Sitsiiliat ning hävitas 665. aastal Bütsantsi laevastiku. Aastatel 651–652 tungisid araablased Egiptusest ka Nuubiasse, kuid ei suutnud neid alasid vallutada.

Muslimite sisekonflikti järel (sunniidid, šiiidid) läks võim Egiptuses 661. aastal üle Umaijaadide dünastiale, mille pealinn asus Damaskuses. Aastal 706 sai Egiptuse ametikeeleks araabia keel, asendades kreeka keele, mis oli olnud peamine halduskeel hellenistlikul ajastul. Umaijaadide dünastiale tegid lõpu Abassiidid aastal 750.. 
pisi|Abbassiidide kalifaadi territoorium umbes 850. aastal
 (750–1258)Abassiidide korraldusel rajati Niiluse kaldale uus pealinn Al-Askar (750–868). Kuna Abassiidid ei soovinud kohalikke valitsejaid pikaks ajaks Egiptusega siduda, määrasid nad sinna vaid lühikese ametiajaga asevalitsejad. Nood kasutasid oma positsiooni aga omakasu huvides, mis tõi Egiptuses kaasa ulatusliku korruptsiooni. Sellele lisandus range maksupoliitika, mis vallandas mässu nii kristlastest koptide kui ka muslimite seas. 832. aastal puhkes Egiptuses talupegade mäss, mis suruti maha.

Tuluniidid
pisi|Tuluniidiide emiraat (868–905)
Aastal 868 haarasid Egiptuses võimu turgi sõjaväeorjad mamelukid, keda hakati nende juhi, asevalitseja Ahmad ibn Tuluni järgi kutsuma Tuluniidideks (868–904). Tuluniidiide ajal asutati ka uus pealinn Al-Qata'i ja Egiptus sai tänu makmelukkide armeele kalifaadist faktiliselt sõltumatuks, tunnustades Abbassiidide kalifaadi ülemvõimu vaid formaalselt. Ahmad ibn Tulun laiendas valdusi ka vallutustega Abbassiidide kalifaadi aladele Süürias ja Palestiinas (878–879). Tema ajal ehitati Kairosse Ahmad ibn Tuluni mošee. Ahmad ibn Tuluni poeg ja ametijärglane Khumarawayh ibn Ahmad ibn Tulun lõi ka dünastilised sidemed kaliifaadiga, naites oma tütre kaliif Al-Mu'tadidiga (892–902), ning kaliif tunnustas ametlikult tema valdusi ja vallutusi Süürias, Palestiinas ja Mesopotaamias. Khumarawayh ibn Ahmad ibn Tuluni surma järel hõivas kalifaat need alad uuesti ning määras sinna Bagdadist asevalitsejad.
, Tuluniidiide emiraat (868–905)Tuluniidiide järel said võimu veel kord Abassiidid (905–935) ning seejärel Ikhšiidid (935–969) ja Fatimiidid (969–1171).

Abbassiidide Bagdadi kalifaadi asevalitsejate ajal ründas Egiptust rohkem kui korra Põhja-Aafrikast pärit šiiitlik Fatimiidide dünastia. Määratud asevalitseja Muḥammad ibn Ṭughj kordas Ahmad ibn Tuluni vallutusi Süürias ning allutas islami pühad linnad Meka ja Mediina. 

Ikhšiidid 
pisi|Ikhšiidide valitsetud alad (935–969)
Asevalitseja Muḥammad ibn Ṭughj laiendas oma valdusi Süürias, allutas islami pühad linnad Meka ja Mediina ning asutas Ikhšiidide dünastia. 969. aastal vallutasid Fatimiidide berberite väed Egiptuse põhjaosa.
 (935–969) Fatimiidide kalifaat 
pisi|Fatimiidide kalifaat 960 – rohelised ja oranžid alad 1000 – roheline, punane, sinine ja oranž 

1050 – sinine, punane ja oranž 1100 – sinine
 (969–1171)Šiiitlik Fatimiidide dünastia sai alguse Tuneesias. Aastal 920 ehitati Vahemere äärde kalifaadi pealinnaks Mahdia. Aastal 969 vallutasid Fatimiidid Egiptuse põhjaosa ja rajasid Kairo, millest sai riigi uus pealinn ning poliitiline, kultuuriline ja religioosne keskus. Fatimiidide riik ulatus oma hiilgeaegadel Atlandi ookeanist läbi Põhja-Aafrika Damaskuse ja Mekani (Magrib).

Fatimiidide ajal kujunes suureks sadamalinnaks Kairo lähedal asunud Al-Fusṭā, mis suutis seniste moslemi Ida ja kristliku Lääne vaheliste Iraagi ja Tuneesia kaubanduskeskuste asemel pakkuda tugeva keskvõimu ja turvaliste kaubandusteedega kaubanduskanalit Itaalia kaubanduslinnadega.

Fatimiidide dünastia alustas sõjategevust Aglabiidide võimu all oleva Ifrīqīya vastu, mis hõlmas 9. sajandil suure osa praegusest Alžeeriast, Tuneesiast ja Tripolitaania territooriumist. Fatimiidid suutsid 10. sajandil allutada kogu Põhja-Aafrika. 11. sajandiks oli Fatimiidide dünastia põhjustanud Liibüa aladel pikaajalise kodusõja – nimelt sellega, et šiiitlikud Fatimiidid saatsid Banu Hilali beduiinihõimu ründama sunniitlike berberite Ziriidide dünastiat, kes oli hõivanud Tripolitaania.

Ristisõdade alguseks oli Põhja-Aafrika Fatimiidide kalifaat oma võimsust kaotamas ning Seldžukkide impeerium Vahemere idaosas ja Väike-Aasias ei suutnud usulise killustatuse tõttu moodustada ühisrinnet frankide vastu, nagu Euroopa ristisõdijaid islamimaades algselt nimetati.
, Jeruusalemma kuningriik Aijubiidide sultanaat 
pisi|Aijubiidide sultanaat 1193. aastal
 (1171–1253)Pärast Zengiidide dünastia valitseja Nur ad-Din'i surma kuulutas Zengiidide väepealik Saladin iseenda sultaniks. Järgmise kümne aasta jooksul vallutasid Aijubiidid üha uusi alasid. Aastaks 1183 olid nende võimu all Egiptus, Süüria, Põhja-Mesopotaamia, Al-Ḩijāz, Jeemen ja Põhja-Aafrika rannik kuni tänapäeva Tuneesia piirini.

Egiptuse ja Süüria sultan Saladin alustas sõjaretki ristisõdijate kontrolli all olevatele aladele 1183. aastal. 1187. aasta mais vallutas ta Jordani jõe piirkonna ja Galileas asuva Tiberiase kindluse. Seejärel ründas ta ristisõdijate kristlikke riike Süüria aladel. 1187. aastal võitis ta Hattini lahingus Jeruusalemma kuningat ning vallutas Jeruusalemma ja Palestiina Akko. Suur osa Jeruusalemma kuningriigist läks samuti pärast Hattini lahingut Saladini kätte. Saladin juhtis seejärel islami vastupanu ristisõdijatele Kolmandas ristisõjas (1189–1192) Levandis.

Pärast Saladini surma konkureerisid võimu pärast tema pojad, kuid lõpuks sai 1200. aastal sultaniks Saladini vend Al-Adil I. Kõik hilisemad Egiptuse sultanid olid tema järeltulijad. Sultan Al-Kamili valitsusajal (1218–1238)  tõrjuti Viienda ristisõja käigus tagasi rünnak Egiptuse aladele. 1218. aastal rünnati Damietta linna Egiptuses. Ristisõdijad olid liidus Anatoolia seldžukkidega, kes ründasid samaaegselt Ajiubiite Süürias. Damietta vallutati üsna kiiresti ning ristisõdijad tegid sellest oma baasi. 1221. aasta juulis tungisid ristisõdijad edasi lõunasse Kairo suunas. Nad said aga Egiptuse sultanilt Al-Kamililt lüüa ning olid sunnitud alla andma. Ristisõdijad ja Aijubiidid sõlmisid kaheksa-aastase rahulepingu
pisi|Aijubiidide dünastiate valitsetud alad aastail 1171–1246
1230-ndatel püüdsid Süüria Aijubiididest emiirid Egiptusest sõltumatuks saada ning olid sellest lahus, kuni sultan As-Salih Aijubiid riigi ühtsuse taastas, liites aastaks 1247 suurema osa Süüriast, välja arvatud Aleppo, dünastia aladega. Aijubiidide sultan As-Salih Aijubiid, kes võitles võimu pärast oma onu As-Salih Ismailiga, suutis palgatud vägede abil 1244. aastal ristisõdijatelt Jeruusalemma tagasi võtta.

Pärast al-Salih Aijubi surma 1249. aastal sai Egiptuse valitsejaks Al-Muazzam Turanshah. Ent mamelukid, kes olid äsja ristisõdijad Niiluse delta juurest tagasi löönud, tõukasid ta peagi troonilt. Sellega kaotasid Aijubiidid Egiptuses võimu ja edaspidi ebaõnnestusid kõik Süüria emiiride katseid seda tagasi saada. 1260. aastal vallutasid mongolid Aleppo ja varsti pärast seda vallutasid nad ka ülejäänud Aijubiidide alad.

 Mamelukkide Egiptus 
, Mamelukkide riik1250. aastal haarasid riigis võimu mamelukid, kes olid algselt (türgi, kaukaasia jm päritolu) orjadest sõdurid Aijubiidide kalifaadis. Mamelukid valitsesid Egiptuses ja Süürias kahe dünastiana kuni aastani 1517. 
pisi|Mongolite sõjakäik Lähis-Itta enne 1260. aasta Ain Jaluti lahingut
Mamelukkide sultanaadi aeg on jagatud tinglikult Bahri dünastia ehk turgi mamlukkide valitsusajaks (1250–1382) ja Burji dünastia ehk tšerkessi mamelukkide valitsusajaks (1382–1517).
pisi|vasakul|Mamelukkide sultanaadi alad ja Väike-Aasia, Ladina keisririik, Kiliikia Armeenia kuningriik, Trapezundi keisririik ja Rumi Seldžukkide sultanaat ning Lähis-Ida ristisõdijate riigid 1263. aastal
13. sajandi teisel poolel õnnestus mamelukkidel kaitsta riiki edukalt mongolite sissetungi eest ja alistada viimased ristisõdijate valduses olnud linnad Lähis-Idas. 
pisi|Mamelukkide sultanaat 1317. aastal

Aastail 1248–1254 toimunud Seitsmes ristisõda algas Prantsusmaa kuningas Louis IX Pühale edukalt, ta vallutas Damietta linna Niiluse suudmes, kuid hiljem takerdusid ta väed lõuna pool jõeäärsetesse soodesse ning kuningas ise langes vangi. Pärast pikki läbirääkimisi lasti ta vabaks, kuid selle eest tuli tal loovutada Damietta linn ning maksta suur summa raha.

1260. aastal Ain Jaluti lahingus (Baalbeki all Palestiinas) lõid mamelukid mongolite väge: ligikaudu 20 000 mamelukki võitles umbes 10 000 mongoli vastu. Pärast Ain Jaluti lahingut ei olnud mongolitel võimalust mamelukkide alasid Palestiinas ja Egiptuses vallutada, kuigi neil olnuks jõudu seda teha – samal aastal suri khaan Möngke ning mongolite riigis algas kodusõda. 
, Hulagu1268. aastal vallutasid mamelukkide väed sultan Baibars I juhtimisel ristisõdijate moodustatud Antiookia vürstiriigi. 1270. aastal alustas Prantsusmaa kuningas Louis IX Kaheksandat ristisõda, mille põhjuseks olid mamelukkide sultani Baibarsi ründed ristisõdijate riikidele Süürias. 1267. aastal kuulutas Louis IX sõja välja, kuid tal ei õnnestunud koguda kuigi palju liitlasi. Kõigepealt ründas ta Tunise linna, lootes rajada sinna tugipunkti, kust rünnata Egiptust, et edasi minna pühale maale. 1270. aasta juulis maabus Louis IX Aafrika mandril. Suur osa armeest oli juba laevadel merevee joomise ja kuumuse tõttu haigeks jäänud; haigestus ka Louis IX ja peagi ta suri. Päev enne seda oli kohale saabunud Louis' vend Carlo I, kes võttis ristisõja juhtimise enese peale. Et haigused levisid meeste seas edasi, lahkuti Tunisest 30. oktoobril. Saavutati ehk vaid seda, et Tunise sultan lubas kristlastel Tunises vabalt kaubelda ning munkadel ja preestritel linna siseneda. 
, Üheksas ristisõdapisi|Mamelukkide sultanaat 1389. aastal
Riigi allakäik sai alguse 15. sajandi lõpus, kui portugallased avastasid alternatiivse kaubatee Lõuna-Aasiasse ümber Hea Lootuse neeme. Mamelukid olid Egiptust läbivatelt karavanidelt suurt tollimaksu võtnud, kuid uue kaubatee kasutuselevõtt jättis nad sellest tulust ilma ja see viis majanduse krahhini. Lisaks nõrgestasid riiki sõjad Osmanite riigiga, mis vallutas mamelukkide sultanaadi lõplikult aastal 1517.

 Osmanite Egiptus 
pisi|Osmanite riik. Abraham Ortelius, atlas "Teatrum Orbis Terarum", Antwerpen (1570)

Osmanid ei kõrvaldanud mamelukke täielikult võimult ning pakkusid neile valitsemiseks mõned riigi provintsid. Selline administratiivne korraldus osutus mamelukkide kasuahnuse tõttu (lihtrahva rõhumine kõrgete maksudega) ebaefektiivseks ning viis Egiptuse ligi kolmeks sajandiks üldisse ebastabiilsusse. Rahva olukorra tegid veel raskemaks katkuepideemiad ja näljahädad. 18. sajandi jooksul nõrgenes järk-järgult Osmanite võim ning 18. sajandi lõpus oli Egiptus sama hästi kui iseseisev, sest enam ei makstud Osmanite sultanile iga-aastast tribuuti. Samas valitses riigis poliitiline, sotsiaalne ja majanduslik korralagedus. 
Prantsuse invasioon
Aastal 1798 tungisid Egiptusse Prantsuse väed, keda juhtis Napoleon Bonaparte. Napoleon seilas Toulonist Aleksandriasse, vallutades teel Malta, ja randus Egptuses juunis. Marssides Kairo peale, saavutas ta suure võidu Püramiidide lahingus; kuid peagi hävitas admiral Nelson Abukiri lahingus tema laevastiku, nii et tal tuli jääda Egiptusse. Napoleon veetis ülejäänud aasta Egiptuses oma positsioone tugevdades. Prantslaste ülemvõim Egiptuses jäi aga lühikeseks: 1801. aastal olid nad sunnitud alistuma Inglise-Osmanite ühendväele.

 Muhammad Ali dünastia 
pisi|Muḩammad `Alī, portree aastast 1840
Prantsuse vägede lahkumine tekitas Osmanite riigi provintsis võimuvaakumi. Mamelukkide ja Osmanite väed alustasid verist võimuvõitlust.Tom Little, Egypt, (New York: Frederick A. Praeger, 1958), 57. Sel anarhia perioodil (1801–1805) toetas albaanlasest Osmanite väejuht Muḩammad `Alī endale lojaalsete Albaania väeüksustega kord üht, kord teist vaenupoolt. Oskuslikult vangerdades kasvatas `Alī kohalike seas prestiiži ja mõjuvõimu. Suutmata olukorda kontrolli alla saada, nimetas İstanbulis resideeriv sultan 1805. aastal Muḩammad `Alī Egiptuse asevalitsejaks, kuid faktiliselt oli see vaid viisakas žest, millega lõppes Osmanite riigi ülemvõim Egiptuses. `Alī oli ambitsioonikas ja võimekas liider, kes asutas Muhammad Ali dünastia, mis valitses Egiptust kuni 1952. aasta revolutsioonini.

Mamelukkides, kes olid 600 aastat Egiptuse valitsemises osalenud, nägi `Alī endiselt suurt ohtu. Seetõttu lasi ta 1811. aastal pidustustele kutsutud mamelukkide liidrid hukata ning seejärel õiendas arved viimaste mamelukkide väeüksustega kogu Egiptuses.Cleveland, William L, A History of the Modern Middle East, (Boulder: Westview Press, 2009), lk 67.H. Wood Jarvis, Pharaoh to Farouk, (London: John Murray, 1956), lk 124.

Muḩammad `Alī esmane eesmärk oli militaarne: ta vallutas Põhja-Sudaani (1820–1824), Süüria (1833) ning osaliselt ka Araabia poolsaare ja Anatoolia. Kartes Osmanite riigi täielikku kokkuvarisemist, sekkusid konflikti Euroopa suurriigid (Suurbritannia, Prantsusmaa ja Venemaa). `Alī oli sunnitud loovutama enamiku vallutatud alasid tagasi Osmanitele, kuid säilitas võimu Sudaanis ning ta nimetati pärandusõigusega Egiptuse asekuningaks. Koos sõjaväega moderniseeris `Alī tööstuse, rajas kanalite süsteemi põldude niisutamiseks ja transpordiks ning reformis avalikku teenistust. Egiptuse majanduse arengule aitas kõvasti kaasa 1820. aastal laialdaselt kasutusele võetud pikakiuline puuvill, millest sai 19. sajandil suurt tulu toov ekspordiartikkel. Kui 1861. aastal puhkes Ameerika Ühendriikide kodusõda, tõi see kaasa ülemaailmse puuvillapuuduse, nii et Egiptuse eksporditulud kasvasid mitmekordseks. Suurenenud sissetulekute toel haaras Egiptust ehitusbuum, mille käigus ehitati muu hulgas Suessi kanal (1859–1869). Kuna riigi administratsioon kulutas oluliselt rohkem, kui teenis, viis see Egiptuse 1877. aastal sisuliselt pankrotti. Seejärel langes riik mõne aasta pärast Briti impeeriumi mõjuvõimu alla.Nejla M. Abu Izzeddin, Nasser of the Arabs, published c. 1973, p 2.

 Briti administratsioon 
Raske majandusliku seisu tõttu (Egiptus ei suutnud enam oma laenukohustusi täita) oli Muḩammad `Alī pojapoeg Ismail sunnitud 1875. aastal müüma Egiptusele kuuluvad Suessi kanali aktsiad Suurbritannia valitsusele (Prantsusmaa säilitas enamusosaluse). Kreeditoride survele järele andes nõustus Ismail võtma valitsusse Prantsuse ja Briti ministreid (1878). See tekitas kohalike seas tugevat rahulolematust ning andis tõuke esimeste rahvusmeelsete liikumiste tekkeks. Järgnes sisepoliitiline segadus, mille ajal vahetati välja nii valitsus kui ka sultan. Kartes Egiptuses kontrolli kaotada, otsustas Suurbritannia sõjaliselt sekkuda. Briti sõjalaevastik pommitas 1882. aasta suvel Aleksandriat ning 13. septembril toimunud lahingus purustasid britid Egiptuse sõjaväe. Järgmisel päeval hõivati Kairo ning Egiptusest sai de facto Briti impeeriumi protektoraat. Suurbritannia väed jäid Egiptusse kuni 1954. aastani.

Egiptuse Sultanaat ja kuningriik 
, Egiptuse kuningriik, Fu'ād I, Fārūq I, Fu'ād II''
pisi|Egiptuse lipp, 1922–1958
Aastal 1914 sai Egiptusest ametlikult Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi protektoraat ning selle valitsejale anti Egiptuse sultani tiitel (kediivi asemel). Iseseisvuslaste meeleavaldused kasvasid üleriigilisteks rahutusteks, mida tuntakse Egiptuse 1919. aasta revolutsioonina. Rahutused suruti küll maha, kuid britid olid sunnitud tegema mõningasi järeleandmisi. Aastal 1922 loobusid nad protektoraadist ja kuulutasid ühepoolselt välja Egiptuse iseseisvuse, kuid teatavatel tingimustel: Suurbritanniale jäi kontroll Egiptuse militaarpoliitika, kommunikatsioonide, välishuvide ja Sudaani üle. Seejärel võtsid Egiptuse valitsejad endale kuninga tiitli.

II maailmasõja ajal oli Egiptus Briti vägede baasiks, kust toetati liitlaste operatsioone lähiregioonis. Strateegiliselt tähtsat piirkonda püüdsid vallutada nii Itaalia kuningriigi (1940–1941) kui ka Saksa Riigi (1941–1942) väed, kuid brittidel õnnestus nende pealetung Briti Rahvaste Ühenduse vägedega tagasi lüüa.

II maailmasõja lõppedes muutusid Briti vägede vastased protestid vägivaldseteks. Läbirääkimiste järel lubas Suurbritannia viia oma väed linnadest ja baasidest välja ning koondada need 1949. aastaks Suessi kanali tsooni. 23. juulil 1952 toimus Egiptuses sõjaväeline revolutsioon, millega kukutati võimult Faruk I ning tema asemel pandi ametlikult troonile tema 6-kuune poeg Fuad II. 18. juunil 1953 kuulutati Egiptuses välja vabariik, millega lõppes Muhammad Ali dünastia valitsemisperiood.

Egiptuse vabariik 

pisi|Port Said Suessi kriisi ajal
Egiptuse esimeseks presidendiks sai Muhammad Naguib, kelle kõrvaldas 1954. aastal võimult Gamal Abdel Nasser (president perioodil 1956–1970). Briti väed lahkusid Suessi kanali tsoonist 13. juunil 1956. Sama aasta 26. juulil riigistas Nasser Suessi kanali, mille tagajärjel puhkes Suessi kriis. Kuigi Iisrael, Suurbritannia ja Prantsusmaa täitsid konflikti ajal kiiresti oma sõjalised eesmärgid, olid nad USA ja NSV Liidu surve tõttu (ÜRO-s ja mujal) sunnitud oma väed Egiptusest välja tõmbama.

1958. aastal sõlmisid Egiptus ja Süüria iseseisvate riikide liidu (uniooni), mida tunti kui Ühinenud Araabia Vabariiki. See ühendriik ei kestnud kuigi kaua, sest aastal 1961 astus Süüria liidust välja.

1967. aastal okupeeris Iisrael Kuuepäevase sõja järel Siinai poolsaare ja Gaza tsooni. Viimane oli Egiptuse valduses alates Araabia-Iisraeli sõja (1948–1949) lõpust. Kolm aastat hiljem (1970) suri president Nasser, kelle järel tuli võimule Anwar Sadat. Sadati esimesed võimuaastad polnud kuigi edukad. Tal ei õnnestunud sõlmida Iisraeliga rahulepingut ega saada tagasi Siinai poolsaart. Vaatamata headele suhetele NSV Liiduga ei müünud NSV Liit Egiptusele soovitud relvastust, misjärel saadeti enamik NSV Liidu sõjalistest nõuandjatest 1972. aastal riigist välja.

1973. aasta 6. oktoobril alustasid Egiptuse ja Süüria väed Yom Kippuri sõda, lootes Iisraelilt tagasi vallutada 1967. aastal kaotatud territooriume (Siinai poolsaar ja Golani kõrgendikud). Sadat lootis osa Siinaist oma vägedega vallutada ja teise osa saada tagasi läbirääkimiste abil. Konflikti sekkusid ka USA ja NSV Liit. Relvarahu sõlmiti 25. oktoobril ÜRO vahendusel. Kuigi sõda lõppes patiseisuga, lõikas Sadat sellest hiljem poliitilist kasu, sest tal õnnestus pärast Iisraeliga rahulepingu sõlmimist Siinai poolsaar tagasi saada.

Sadat tegi ajaloolise visiidi Iisraeli aastal 1977 ning sõlmis rahulepingu 1979. Vastutasuks tõmbas Iisrael aastatel 1979–1982 oma väed Siinai poolsaarelt järk-järgult välja. Kuigi kodumaal toetas enamik rahvast presidenti, tekitas Sadati initsiatiiv Araabia maades suurt poleemikat ning viis selleni, et Egiptus heideti samal aastal Araabia Liigast välja. Aastal 1981 toimunud sõjaväeparaadi ajal Anwar Sadat mõrvati.

Referendumi järel sai 21. oktoobril 1981 presidendiks Hosni Mubarak (kes oli 1975. aastast olnud asepresident). Egiptuse suhted Araabia maadega paranesid ning 1989. aastal võeti riik taas Araabia Liigasse, mille peakorter koliti seejärel tagasi Kairosse. Lahesõjas toetas Egiptus USA-d ja Kuveidi vabastamist ning vastutasuks kustutati umbes 20 miljardit dollarit Egiptuse välisvõlast. 1990. aastatel läks Egiptuse majandusel hästi ning Mubarak hoidis riiki kindla, autokraatliku kontrolli all. Järgmisel kümnendil vähenes presidendi populaarsus märgatavalt. Seda tingisid mitmed tegurid, sealhulgas korruptsioon, majanduse kiratsemine, hariduse raske kättesaadavus, vaesus, noorte osakaalu suurenemine rahvastikus jm.

 2011. aasta revolutsioon 
pisi|Tahriri väljak 8. veebruaril 2011
25. jaanuaril 2011 vallandus protestilaine Mubaraki režiimi vastu. Meeleavaldajad said innustust Tuneesias toimunud revolutsioonist, mis lõppes sealse presidendi tagandamisega. Demonstratsioonidel protestiti politsei vägivalla, eriolukorra seaduse, liiga madala miinimumpalga, korruptsiooni, töötuse ja muu sellise vastu.

Pärast seda, kui kogu riigis oli 18 päeva järjest meelt avaldatud, teatas asepresident Omar Suleiman 11. veebruaril Mubaraki tagasiastumisest ja võimu üleandmisest kõrgemale armeejuhtkonnale. 82-aastane Mubarak oli selleks ajaks olnud Egiptuse president peaaegu 30 aastat. Tema tagasiastumist tervitati juubeldustega.

13. veebruaril teatas Egiptuse kõrgem sõjaväeline nõukogu põhiseaduse tühistamisest ja parlamendi laialisaatmisest. Uued parlamendivalimised pidid toimuma sama aasta septembris.

19. märtsil toimunud rahvahääletusel toetas põhiseaduse muutmist ligi 77% osalejatest. Muudatuste järgi lühenes presidendi ametiaeg kuuelt aastalt neljale ning ta võib ametis olla maksimaalselt kaks ametiaega.

 2013. aasta sõjaväeline riigipööre 
2012. aastal toimunud presidendivalimistel saavutas võidu Moslemi Vennaskonna kandidaat Mohamed Morsi, kellest sai esimene demokraatlikult valitud president Egiptuses. 24. juunil 2012 ametisse vannutatud Morsi püsis võimul veidi üle aasta – 3. juulil 2013 toimus Egiptuses sõjaväeline riigipööre, mille käigus tagandati president ametist ning peatati põhiseaduse kehtivus. Riigipöördele eelnesid massimeeleavaldused, milles nõuti presidendi tagandamist.

 Vaata ka 
Vana-Egiptus
Vana-Egiptuse ajalugu
Egiptuse riigipeade loend

Viited