St. Johannes

St. Johannes oli Lübecki kaubalaev, mis ehitati 17. sajandil ja hukkus 11. novembril 1696 Virumaa rannikul Uhtju saarte lähedal. Laeva vrakk on alles. (vaadatud 08.08.2018) 

Laev vedas Narvast kallist kaupa, mis kuulus peamiselt Pärsia alamateks olnud armeenia kaupmeestele.  St. Johannese hukkumine tõi kaasa ulatusliku laevaröövi, mida on peetud Virumaa kuulsaimaks.

Laeva kipper oli Lübecki kodanik Hans Scharffeneberg.

 Taust 
17. sajandi lõpul püüdis Rootsi riik elavdada Läänemere kaubandust ja luua tihedamaid sidemeid Pärsiaga. Idamaadest pärit vürtsid, värvained, veinid ja luksuslikud kangad toodi armeenia suurkaupmeeste vahendusel Narva sadamasse, kust kaup laaditi Läänemere laevadele ja saadeti edasi Rootsi pealinna Stockholmi. 

 Laev ja last 
St. Johannes oli Lübecki täispurjekas, mis vedas Narvast teele asunud lasti. Laeva meeskonnas teenisid kipper Hans Scharffeneberg, tüürimees Hans Sager, laevakirjutaja Hinrich Jäger, puusepp Asmus Stick, pootsman Anders Steek, madrused Herman Wiggers ja Christoffer Ahrens ning laevakokk Hinrich Bohnhoff.

Hukkumise ööl vedas laev kaupa, millest suurem osa kuulus armeenia kaupmeestele, kuid osa oli ka inglise kaupmeeste oma. Laev oli lastitud õlle, veini, hõberiistade, Pärsia riidekaupade, klaasi ja muu luksuskaubaga. 

Laevale anti nimeks St. Johannes (Püha Johannes), kuna usuti et püha nimi tagab laevale parima kaitse võimalike kahjude eest.

 Laevahukk 
11. novembril 1696 Tallinnast teele asunud St. Johannes jäi õhtupoolikul tugeva tormi kätte ja kandus Toolse lähedal Lõuna-Uhtju saare juures madalikule. Meeskond tõstis laevast vette paadi ja luubi ning üritas rasket ankrut kasutades alust madalikult vabastada, kuid see ei õnnestunud. Vesi tungis edasi ning umbes kahe tunni möödudes oli suurem osa laevast veega täitunud. Meeskond jäi ööseks samale madalikule, lootes järgmisel hommikul osa lastist päästa. Osa vesilastis oleva laeva meestest, hülgas aluse ja sõudis paadiga rannikule. 

 Laevarööv 
Ööl vastu 12. novembrit jõudis St. Johannese juurde paat nelja kalale mineva talupojaga. Nad viisid esmalt kaldale meeskonna hädavajalikud riideesemed, seejärel kööginõud ja osa purjesid. Laeva kipper palus talupoegadel tasu eest aidata ka hinnalist kaupa päästa, kuid talupojad keeldusid ning teatasid, et edasine toimub röövimise ja rüüstamise teel.

Hommikul levis teade karile jäänud laevast ümbruskonna küladesse. Uhtju juurde tuli paate rannaküladest ja lähedal asuvate mõisade aladelt. Laeva juurde saabusid talupojad Toolse, Kunda, Malla, Vasta, Kalvi, Ubja, Selja, Nurme, Päide, Põula, Rägavere ja Palmse küladest. Laevalt viidi kaldale veini, õlut, riideid ja muud kaupa, osa meestest jõi end laeval purju ning tekkisisid vägivaldsed rüselused. 

Röövimises osalesid otseselt või kaudselt lisaks talupoegadele ka mõisade esindajad. Karula mõisa omanik Christoph von Rohr saatis sündmuskohale oma mõisamehed eesotsas valitseja Espingiga, kes viis laevalt ära mitu vaati õlut. Espingi abikaasa varastas randa toodud riideid. Vihula mõisa rentnik Jürgen von Knorring jagas ja müüs laevalt saadud kaupa. Mõisnik Gustav Bernhard Helffreich müüs enda kätte sattunud vara edasi teistele ostjatele. Palmse mõisaproua, Gustav Christian von der Pahleni abikaasa saatis oma möldri randa kaupa kokku ostma. Laeva kaup levis vahendajate kaudu Rakveresse, Narva ja Tallinnasse,  Tartusse ja Valka. 

Laevalt maale toodud saaki rüüstasid omakorda rannas ringi liikuvad jõugud. Päästmis- ja rüüstamistegevus kestis veel mitu päeva, kuni laevalt ei olnud enam midagi võtta. 16. novembril pandi St. Johannese vrakk põlema. Õnnetuspaigale jõudsid mõne päeva möödudes lastiomanike esindajad ja laevaomaniku volinik, kes püüdsid talupoegadelt kaupa tagasi osta. Mõned rannaelanikud keeldusid varast niisama loobumast, viidates rannaõigusele ja päästetasule, teised andsid oma osa saadust vabatahtlikult tagasi.

Ajaloolase Otto Liivi hinnangul mõjutas talupoegade käitumist toonane ikaldus ja nälg ning rannaelanikud lootsid laevalt saadud saagi abil oma olukorda parandada.

 Juurdlus ja karistused 
Laeval olnud kauba omanikud esitasid juhtunu kohta kaebuse Liivimaa kindralkubernerile Erik Dahlbergile. Kindralkuberner andis korralduse otsida rannakülades röövitud kaupa ja võtta kinni rüüstamises osalenud talupojad. 

Mõisnikele tehti ülesandeks mõjutada oma talupoegi kaup vabatahtlikult tagastama. Üheks peasüüdlaseks peetud talupoega, Mennicko Micki, ei õnnestunud vahistada, sest ta põgenes uurimise ajal. Juurdluse käigus küsitleti lisaks talupoegadele ka Karula mõisnikku Christoph von Rohri ning mõisavalitsejaid Espingit ja Helffreichi. 

1697. aastal tegutsenud juurdluskomisjon kogus ütlusi nii talupoegadelt kui ka mõisnikelt. Komisjon jõudis järeldusele, et laeva rüüstamise ja varastatud kauba varjamisega oli otseselt või kaudselt seotud ligikaudu tuhat inimest. Kõiki ei olnud võimalik kohtu alla anda, mistõttu keskenduti eestvedajatele ja relvastatud ründajatele. Surmanuhtlus määrati kuuele talupojale: Claesze Reinile, Christa Nicolasele, Siwati Micko Martile, Tehose Jürgenile, Mennicko Mickile ja Mauno Jürgenile. Jürgenile anti lõpuks siiski armu ja ta pääses ihunuhtlusega, teised hukati 1699. aastal Tallinnas. Lisaks määrati kümnetele talupoegadele ihunuhtlus ja rahalised trahvid. 

Juhtunus osalenud mõisnikud ja mõisavalitsejad pidid hüvitama röövitud kauba väärtuse ja maksma rahatrahve. Näiteks von der Pahlenid pidi tasuma üle tuhande riigitaalri. 

Rootsi keskvõim käsitles St. Johannese juhtumit hoiatava näitena. 6. detsembril 1697 avaldati Rootsi kuninga Karl XII nimel eesti keeles trükitud „Kuninglik käsk laevariku puhul“. Dokumendis rõhutati, et laevahuku korral kuulub last seaduslikele omanikele ning hukkuvalt laevalt vara võtmise ja varastatud kauba ostmise eest võidakse määrata ranged karistused, sealhulgas surmanuhtlus. Pastoritele anti korraldus see kirikutes ette lugeda. 

Viited

Välislingid

Kategooria:Saksamaa laevad
Kategooria:Kaubalaevad
Kategooria:Vrakid Eesti vetes