Rannikukaitse

Rannikukaitse (vananenult ka rannakaitse) on sõjaliste meetmete kogum ranniku akvatooriumi (sealhulgas territoriaalvete) ja rannalähedaste laevateede, rannajoone, sadamate ning rannikul asuvate sõjaliselt oluliste objektide kaitseks akvatooriumilt lähtuvate rünnakute või muu vaenuliku tegevuse eest. 

 Kirjeldus 
Rannikukaitset teostavad mere- ja maajõu asjakohased üksused, kasutades näiteks raketi-, suurtüki- või torpeedopatareisid, miinitõkkeid, aga ka rannikul asuvaid püsi- või välikindlustusi.

Tänapäevase rannikukaitse teostamise meetodid üldiselt on:
 Merel
 Miinitõkete (meremiinid) veeskamine
 Miinitõkete julgestamine ujuvvahenditega patrullides ja kaitse demineerimise eest
 Patrullimine ujuvvahenditega veekogul, avastamaks, tuvastamaks ja hindamaks varakult vastase tegevusi vee peal ja vee all
 Maismaal
 Optilise vaatluse teostamine veekogu rannalähedasel alal
 Veekogu ja õhuruumi elektrooniline seire 
 Veekogu tulega kaitsmiseks kaudtulerelvastuse ja rakettrelvastuse kasutamise ettevalmistamine ja rakendamine
 Maabunud dessandi tõrjeks vajaliku lahinguüksuste ja lahingutoetusüksuste reservi hoidmine ja rakendamine
 Õhus
 Väiksemate miinitõkete operatiivne veeskamine lennukitelt
 Vaatluslennud vastase pealvee-ujuvvahendite avastamiseks ja miiniväljade kaitse demineerimise eest
 Vastase õhuvahendite tuvastamine ja ründamine veekogu kohal
 Maabuva dessandi tõrje õhurünnakutega

Eesti rannikukaitse ajalugu
Eestis kasutati enne II maailmasõda rannikukaitses eelkõige suurtükke. Samuti kasutati I maailmasõjas kasutusel olnud Peeter Suure merekindlust ja Kroonlinna kindluse Eesti aladel asuvaid osi.

Viited

Kirjandus

Heino Gustavson. Merekindlused Eestis 1913-1940. Tallinn: Olion, 1993

Kategooria:Sõjandus
Kategooria:Meresõjandus