Teekattemärgistus

Teekattemärgistus on mistahes seade või materjal, mida kasutatakse teekattel ametliku teabe edastamiseks. Teekattemärgistus on tavaliselt paigaldatud kas teekatte märgistamise masinatega või seadmetega või kõnniteede märgistamise seadmetega. Neid võib kasutada ka muude rajatiste juures, mida sõidukid kasutavad. Näiteks parkimiskohtade markeerimiseks või muude alade markeerimiseks erinevatel otstarvetel. Teekatte markeeringuid kasutatakse sillutatud teedel, et anda juhtidele ja jalakäijatele juhiseid ja teavet. Märgistuste ühetaolisus on oluline tegur, et vähendada segadust ja ebakindlust nende mõistmisel, ning pingutatakse selle nimel, et markeeringud ühtsustuksid ülemaailmselt. Siiski liigitavad ja määravad riigid ja piirkonnad teekattemärgistusi erineval moel – näiteks nimetatakse valgeid jooni mehaanilisteks valgeteks joonteks, mittemehaanilisteks või ajutisteks. Teekattemärgistust kasutatakse sõiduradade tähistamiseks ning liiklejate teavitamiseks. Sõiduteega risti paigaldatud märgistus tekitab müra ja vibratsiooni hoiatuse eesmärgil, teepeenrale paigaldatud märgistus aga aitab vältida sõiduteelt väljasõitu, hoiatades väsinud või tähelepanematut juhti. Teekattemärgistus võib samuti reguleerida parkimise ja peatumise korda.

Teekattemärgistussüsteemi parandamiseks tehakse pidevalt jõupingutusi ning tehnoloogilisi läbimurdeid, mis hõlmavad valguspeegelduvuse lisamist, kestvuse suurendamist ja paigaldamiskulude alandamist.

Tänapäeval kasutatakse teekattemärgistusi, mis annavad juhile teavet näiteks navigeerimise ja ohutuse kohta ning mida tulevikus saaks kasutada isejuhtivates mootorsõidukites, millel on täiustatud juhtimisabisüsteemid. 

 Mehaanilised märgised 
pisi|Katendimärgistusseade
Mehaanilisi märgiseid on võimalik tee pinnast kõrgemale tõsta või teepinda uputada, need võivad olla ka valgustpeegeldavad. Enamik neist märgistest on kohakindlad, kuid on ka ümberpaigutatavaid.
Helkuritega, mille leiutas 1930. aastal Percy Shaw, on varustatud mitmed suuremad liiklusmarsruudid Suurbritannias. Need koosnevad neljast helkivast läätsest, mis on paigaldatud vastupidavasse valgest kummist korpusse, millest kaks on suunatud ettepoole ja kaks tahapoole. Korpus on paigaldatud malmist ääristatud valuvormi, mille sisse kummist korpus ülesõitmisel vajub. See tagab kaitse lumesahkamise eest ja võimaldab läätsedel ise puhastuda. Läätsesid on saadaval erinevates värvides, peamiselt valge, kollane/oranž, roheline, punane ja sinine.

 Samasuguseks eesmärgiks kasutatakse täristeid. Täristi on asfaldisse freesitud 1 cm sügav ja 10 cm lai riba. Sarnaste alternatiividena võib kasutada teekattest kõrgemale paigutatud riba, pinnale värvitud või liimitud ribasid. Spetsiaalsete tõstetud ribade puhul kasutatakse termoplasti. Märgistuse tegemisel termoplast sulatatakse teepinnale nii, et moodustab vahelduvate kõrgenduste ja süvenditega muster. Kõrgendatud profiiliga märgistust on võimalik termoplasti sisse pressida seni, kuni materjal on veel märg. Tõstetud profiilmärgised asetatakse teepinnale kindla intervalli järel, et tekitada auto rataste ja ribade vahel põrkumine.Tõstetud profiilmärgistused on mõnikord tuntud ka kumerate liiklusjoontena. Täristeid võib kasutada kogu sõidusuuna ulatuses, et hoiatada ohtude eest või piki sõidusuunda, et juht püsiks omal sõidurajal. Täristi põhiline tööviis on sellest ülesõitmisel tekitada tugevat vibratsiooni, mis hoiatab juhti mitmesuguste eespool olevate ohtude eest.

 Helkivat märgistust kasutatakse sõidurajaeraldajana, et tähistada sõidutee keskmist osa (mediaan) või aeglustusradu. Pinnast kõrgemad valgust peegeldavad elemendid on tavalisest märgistusjoonest paremini nähtavad nii öösel kui ka halbade ilmastikuolude korral. Markeeringute värv varieerub riigiti – Ameerika Ühendriikide kiirteedel kasutatakse sageli kahepoolseid helkureid. Need on konstrueeritud nii, et õiges suunas liikuva sõiduki juht näeb valget märgistust, vastassuunast lähenijat hoiatatakse aga punase valgusega, et vältida liiklusohtlikke olukordi.

Põristi

 Mittemehaanilised märgised 
Värv

Sõiduradade märkimiseks kasutatakse tavaliselt spetsiaalset teekattevärvi, millele lisatakse nähtavuse parandamiseks valgust peegeldavaid klaashelmeid. Lisaks sõiduradadele tähistatakse värviga ka parkimiskohti (sh erivajadustega inimeste parkimiskohti), laadimisalasid ja ajapiiranguga parkimistsoone. Kasutatavad värvilahendused on piirkonniti erinevad, lähtudes kohalikest regulatsioonidest. Värvimärgistus on odav ja kättesaadav meetod, mis on olnud laialdaselt kasutusel juba 1950. aastate algusest.
pisi|Värvi kasutamine sõiduteel
Värv koosneb kolmest põhikomponendist: pigmendid, vaigud või sideained ning vesi või lahustid. Pigmendid on peeneks jahvatatud materjalid, mis annavad värvi või blokeerivad pinna selle all. Need võivad sisaldada teisi materjale nagu UV-stabilisaator ja täiteained, et saavutada pigmendi soovitud intensiivsus. Vaigud või sideained on värvi liim, mis seovad pigmendi ja klaashelmed ühtseks kihiks ning tagavad märgistuse nakkumise teepinnaga. Vee baasil kasutatavate värvide vaigud on polüvinüülatsetaatlateks, metüülmetakrülaadid või akrüülvaigud. Lahustipõhiste värvide vaigud on linaseemned, sojaõlid ja alküüdvaigud. Veepõhiste värvide puhul segatakse pigmendid ja vaigud veega, lahustipõhiste värvide puhul aga vastavate lahustitega, nii et neid saab kanda teepinnale. Kasutatavad lahustid võivad olla tööstusbensiin, tolueen, metanool, metüleenkloriid ja atsetoon. Keskkonnanõuete tõttu on paljudes piirkondades kehtestatud piirangud lahustipõhiste värvide kasutamisele.

Märgistustööd tehakse tavaliselt pärast teekatte rajamist. Selleks kasutatakse spetsiaalseid märgistussõidukeid, mis on varustatud suurte värvimahutitega. Joonte märkimist juhib operaator või märgistussõiduki automaatne süsteem. Värv läbib õhurõhu all olevaid voolikuid ja kantakse sõidutee pinnale koos klaashelmestega valguspeegelduvuse jaoks. Pärast pealekandmist kuivab teekattevärv kiiresti. Kuigi mõnikord segatakse klaashelmed värvi sisse juba enne tööd, ei ole see soovitatav meetod. Parima on kasutada eraldi püstolit, mis puistab klaashelmed värskelt paigaldatud niiskele värvile.

Teekattele kantavad värvitud sümbolid, näiteks sõidusuunda näitavad nooled või ühissõidukiraja tähised, paigaldatakse tavaliselt käsitsi šabloonide abil. Värvitud teekattemärgistuse kasutusiga on üldjuhul 9–36 kuud. Mõnel juhul kasutatakse veepõhiseid värve, mida saab kanda paksema kihina kui tavapäraseid lateksvärve; see võib pikendada märgistuse vastupidavust ja kasutusiga.

Termoplast

Üks levinumaid teemärgistuse liike, mis pakub tasakaalu kulutõhususe ja vastupidavuse vahel, on termoplastsetel sideainetel põhinev süsteem. Need sideained koosnevad tavaliselt ühest kolmest põhikomponendist: süsivesinikvaikudest, kampoli estritest või maleiinmodifitseeritud kampoli estritest. Termoplastsed katted on üldiselt homogeensed sideaine vaigud, plastifikaatorid, klaashelmed, pigmendid ja täiteained. Nende kasutamine teemärgistusvärvides on suurenenud eelkõige tänu paremale vastupidavusele, headele valguspeegeldusomadustele ning lahustite puudumisele. 

Termoplastseid teemärgistusi paigaldatakse spetsiaalselt projekteeritud sõidukite ja seadmete abil. Märgistusmaterjali pealekandmiseks kasutatakse teekattemärgistuse masinaid ning enne pealekandmist eelsoojendatakse materjal eraldi eelsoojendajas. Termoplastne segu kuumutatakse tavaliselt ligikaudu 200 °C-ni, seejärel suunatakse see märgistusseadmesse, näiteks tasanduskasti või pihustuspüstolisse.

Kohe pärast materjali pealekandmist puistatakse kuumale pinnale klaashelmed, mis kinnituvad enne plasti kõvenemist. Need tagavad märgistuse esialgse valguspeegelduvuse. Märgistuse kulumisel paljastuvad sideaines sisalduvad helmed, mis aitavad säilitada pikaajalist valguspeegelduvust. Termoplastset materjali saab kanda ka paksema kihina, et tekitada nn mürariba efekt, mis parandab liiklusohutust.

 Viited 


Kategooria:Liiklusmärgid
Kategooria:Teekatted