Brandenburgi piiskopkond

Brandenburgi piiskopkond (ladina: Episcopatus Brandenburgensis või Dioecesis Brandenburgensis) oli katoliku piiskopkond, mille Saksamaa kuningas Otto I rajas aastal 948 Marca Geronis (Saksi Idamark) territooriumil Elbe jõest idas. Piiskopkond oli Magdeburgi peapiiskopkonna abipiiskopkond, selle tool asus Brandenburg an der Havelis. 

Brandenburgi vürstlik piiskopkond (saksa: Hochstift Brandenburg) oli mõnda aega Saksa-Rooma riigi osariik, arvatavasti umbes aastast 1161/1165. Kuid Brandenburgi piiskopid ei suutnud kunagi saavutada kontrolli märkimisväärse territooriumi üle, neid varjutas Brandenburgi mark, mis istus algselt samas linnas. Kapiitel ja toomkirik, mida ümbritsesid muud kiriklikud institutsioonid, asusid toomkiriku saarel (Dominsel), mis moodustas vürstlik-piiskopliku toomkiriku puutumatuse ringkonna (Domfreiheit), eraldi Brandenburgi linnast. Alles aastal 1929 liidendati – vahepeal endine – puutumatuse ringkond linna endaga.

 Ajalugu 
pisi|300px|Saksamaa kuningriigi kaart Otto Suure valitsemise ajal aastal 972 (tumesinine) ja keisririigi edasine laienemine kuni Saali Konradi valitsemiseni
pisi|300px|Brandenburg-Preisimaa. Oranž: Brandenburgi kuurvürstkond; punane: Johann Sigismundi ajal; roheline/kollane: Friedrich Wilhelm I ajal.

Brandenburgi piiskopkonna asutamishartat dateeritakse 1. oktoobriga 948, kuigi tegelik asutamisaeg on ajaloolaste seas jäänud vaidlusaluseks. Keskaegne kroonik Thietmar Merseburgist mainib aastat 938; piiskopkond võidi luua ka seoses tohutu Marca Geronise jaotamise ja Põhjamargi tekkimisega pärast markkrahv Gero surma aastal 965. Asutamisega suunas Saksa kuningas Otto (Saksa-Rooma keiser aastast 962) polaabi slaavlaste (vendide) ristiusustamist ja nende territooriumi liidendamist Ida-Frangi riigiga.
 Saksa ja Saksa-Rooma riigis 
Brandenburg oli algselt Mainzi peapiiskopkonna abipiiskopkond, kuid aastal 968 läks see Magdeburgi peapiiskoppide haldusalasse. Suur slaavlaste ülestõus aastal 983 tegelikult hävitas selle, kui mässavad luužitside hõimud vallutasid Brandenburgi ja naabruses Havelbergi piiskopkonna. Brandenburgi piiskoppe nimetati jätkuvalt, kuid nad olid vaid nimelised, resideerides Magdeburgis või tegutsedes abipiiskoppidena keisririigi lääneterritooriumitel. Alles lõpliku vendide alistamisega 12. sajandil markkrahv Albrecht Karu poolt taastas sakslaste ittaasumine (Ostsiedlung) piirkonna piiskopkonna. 

Brandenburgi piiskop Wigger (ametis aastatel 1138–60), Xanteni Norberti pooldaja, oli esimene premonstratenside ordu piiskoppide reas, milline valis piiskopitoolile istujaid aastani 1447; sellel aastal andis paavst Nicolaus V bulla ametissenimetamise õigusega Brandenburgi kuurvürstile, kellega piiskopid olid lähedastes feodaalsuhetes. Piiskop Wigger rajas ka premonstratenside kloostri Leitzkaus (täna Gommerni osa Saksi-Anhaltis). Arvatavasti hevellide vürsti Pribislaw-Heinrichi palvel rajas ta veel ühe kloostri slaavlaste asunduses Parduin, tänapäeva Brandenburg an der Havelis, millest sai taastunud Brandenburgi toomkapiitli tuumik. Liidendamine premonstratenside orduga kinnitati paavst Clemens III poolt aastal 1188.


Vahetult keisrile alluvate valitsejatena valitsesid nad siiski hajutatud territooriumi, mis oli jaotatud neljaks foogtkonnaks (saksa: Ämter): Brandenburg/Havel, Ketzin/Havel, Teltow ja Ziesar. Vürstlikud piiskopid resideerisid 14. sajandi algusest alates oma Ziesari kindluses Magdeburgi teel. Viimane tegelik piiskop oli Matthias von Jagow (suri aastal 1544), kes asus Reformatsiooni poolele, abiellus ja abistas igal moel Hohenzollernist kuurvürsti Joachim II ettevõtmisi.
 Brandenburg-Preisimaa riigis 
Oli veel kaks nimelist piiskoppi, kuid nendest eelviimase, aastal 1560 ametisse nimetatud Brandenburgi kuurvürsti Johann Georgi avaldusel võeti ette piiskopkonna sekulariseerimine, mis viidi lõpule aastal 1571, vaatamata õiguslikule menetlusele taaskinnitada vahetult keisrile alluv vürstlik piiskopkond keisririigis ja nii ka säilitada piiskopkond, mis venis 17. sajandisse.

 Brandenburgi piiskopid 

 949–968: Dietmar
 968–980: Dodilo
 980–1004: Volkmar I
 992–1018: Wigo
 1022–1032: Luizo
 1032–1048: Rudolf
 1048–1051: Dankwart
 1068–1080: Dietrich I
 1080–1092: Volkmar II
 1100–1122: Hartbert
 1124–1137: Ludolf
 1137–1138: Lambert

 Vürstlikud piiskopid 

 1138–1160: Wigger
 1160–1173: Wilmar
 1173–1179: Siegfried I
 1179–1190: Baldram
 1190–1192: Alexius
 1192–1205: Norbert
 1205–1216: Baldwin
 1216–1220: Siegfried II
 1221–1222: Ludolf von Schwanebeck, nõudleja, ei pühitsetud ametisse
 1221–1222: Wichmann von Arnstein, vastunõudleja, ei pühitsetud samuti
 1222–1241: Gernand
 1241–1251: Rutgar von Ammendorf
 1251–1261: Otto von Mehringen
 1261–1278: Heinrich von Osthenen (või Ostheeren)
 1278–1287: Gebhard
 1287–1290: Heidenreich
 1290–1291: Richard, keeldus ametist
 1291–1296: Dietrich, ei pühitsetud ametisse
 1296–1302: Volrad von Krempa
 1303–1316: Friedrich von Plötzke
 1316–1324: Johannes von Thuchem
 1324–1327: Heinrich II von Barby, ei pühitsetud ametisse
 1327–1347: Ludwig Schenk von Neindorf (või Neuendorf)
 1347–1365: Dietrich von Kothe
 1366–1393: Dietrich von der Schulenburg
 1393–1406: Heinrich III von Bodendiek (või Bodendieck)
 1406–1414: Henning von Bredow
 1414: Friedrich von Grafeneck, Augsburgi vürstlik piiskop 1413–1414
 1415–1420: Johann von Waldow, Lebusi piiskop 1420–1423
 1420: Friedrich von Grafeneck, taas
 1421–1459: Stephan Bodecker
 1459–1472: Dietrich von Stechow
 1472–1485: Arnold von Burgsdorf
 1485–1507: Joachim von Bredow
 1507–1520: Hieronymus Schulz (või Scultetus), Havelbergi piiskop 1521–1522
 1520–1526: Dietrich V von Hardenberg

 Luterlikud piiskopid 

 1526–1544: Matthias von Jagow
 1544–1546: Sedes vacans
 1546–1560: Joachim
 1560-1569/71: Johann Georg, regent (Verweser)
 1569/71: Joachim Friedrich

Sekulariseeriti ja liideti Brandenburgiga.

Kategooria:Saksa-Rooma riigi valdused
Kategooria:Saksamaa kuningriik
Kategooria:Saksamaa piiskopkonnad