Eesti iseseisvumine

Eesti iseseisvumine oli poliitilistest ja sõjalistest sündmuste protsess peamiselt alates 1917. aasta aprillist kuni 1918. aasta novembrini, mille tulemusel saavutati Eesti omariiklus Eesti Vabariigi näol.

Iseseisvuse saavutamine tagas kogu Eesti ühiskonna, kultuuri, majanduse ja rahvusliku identiteedi ulatusliku arengu järgnenud paarikümne iseseisvusaasta jooksul ja see sai oluliseks lähtealuseks riigi hilisemal (okupatsiooni järgsel) taasülesehitamisel 20. sajandi lõpukümnendil.

Protsessi taustaks olid mitmed pöördelised rahvusvahelised sündmused, eelkõige Esimene maailmasõda ja Venemaa Keisririigi kokkuvarisemine Veebruari- ja Oktoobrirevolutsioonide tagajärjel.

 Eellugu 

pisi|Tänu varasema Rootsi võimu ajal alguse saanud üldhariduskoolide süsteemile olid Soome ja Eesti kõige kõrgema kirjaoskuse tasemega piirkonnad Venemaa Keisririigis (kaart 1897. aasta rahvaloenduse andmetega)
19. sajandi keskel hoogustus eestlaste rahvusliku eneseteadvuse ja haritlaskonna kujunemine, mida on nimetatud ärkamisajaks. 19. sajandi teist poolt iseloomustasid Eestis mitmed ettevõtmised hariduse ja kultuuri vallas, aga ka majanduses. Selle taustal toimus maailmas kiire teaduslik, tehniline ja ühiskondlik areng. 19. sajandi lõpuks oli Eesti alal kirjaoskajaid umbes 80%, mis oli kõrgeim tase kogu Venemaa Keisririigis. Kasvas eestlaste seni madalavõitu osakaal linnades. 1913. aastaks oli Eesti suurimas linnas Tallinnas (üle 115 000 elaniku) eestlasi üle 70%. Samal ajal oli Eesti ala aga poolitatud kahe Venemaa kubermangu, Liivimaa ja Eestimaa vahel, mis otseselt ei toetanud rahvuse ühtset arengut.

 Esimene maailmasõda ja Veebruarirevolutsioon Venemaal 1917 
28. juulil 1914. aastal puhkes Euroopas sõda, mida hakati hiljem nimetama Suureks sõjaks ehk maailmasõjaks. Esimesse maailmasõtta mobiliseeriti Vene poolele umbes 100 000 eestlast. Eestis jätkus juba sõja eelõhtul alanud sõjaliste rajatiste ehitamine. Eesti alale saabus Venemaalt võõrtööjõudu ja sõjaväeosi. Seoses areneva sõjaolukorraga tugevdati tsensuuri.

Suuremahuline ja konarlikult kulgenud sõda kurnas järjest enam Venemaad, tekitades majanduslikke ja süvendades sotsiaalseid probleeme ühiskonnas. Pingete kuhjumise tagajärjel puhkes Venemaa pealinnas Petrogradis 1917. aastal Veebruarirevolutsioon, mida ei suudetud kontrolli alla saada. Selle tulemusel loobus Venemaa keiser Nikolai II troonist ja Venemaa keisrivõim varises kokku. Riigiduuma Ajutine Komisjon moodustas märtsis Venemaa Ajutise Valitsuse, mis seadis suuna demokraatliku riigikorra väljaarendamisele Venemaal.

 Eesti autonoomia saavutamine kevadel 1917 
pisi|Eestlaste manifestatsioon Petrogradis 8. aprillil (26. märtsil vkj) 1917).
pisi|Venemaa Ajutise Valitsuse 12. aprilli 1917 otsus Eesti kubermangu valitsemiskorrast (eestikeelne versioon).
Terminit autonoomne Eestimaa kubermang on hiljem kasutatud pärast 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni Venemaa Ajutiselt Valitsuselt Vene riigi koosseisus piiratud autonoomia saanud Eesti(maa) kubermangu kohta ajavahemikus 12. aprillist 1917 kuni 24. veebruarini 1918 (iseseisva Eesti Vabariigi väljakuulutamiseni). 

Eesti rahvuslikud poliitikud asusid 1917. aasta kevadel Venemaa Ajutiselt Valitsuselt autonoomiat taotlema. Oma nõudmiste tugevdamiseks korraldasid eestlased 8. aprillil Petrogradis jõulise u 40 000 osalejaga meeleavalduse-rongkäigu, kus oli kasutusel ka sini-must-valge lipp. 12. aprillil 1917 kinnitaski Venemaa Ajutine valitsus Eestile suhtelise autonoomia andnud otsuse, mille alusel kavandati Eestimaa kubermangu ja Liivimaa kubermangu eestikeelse elanikkonnaga põhjaosa (Tartumaa, Võrumaa, Pärnumaa ja Saaremaa) liitmine. Ühtlasi loodi kubermangu komissari Jaan Poska juurde nõuandva organina Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu. 

14. juulil 1917 tuligi kokku demokraatlikult valitud Ajutine Maanõukogu (Eesti Maapäev). Selle etteotsa valiti Konstantin Päts. Maanõukogu oli esimene üle-eestiline rahvaesindus ja omavalitsusorgan, kus olid esindatud kohalike omavalitsuste esindajad linnadest ja maakondadest-valdadest. 

 Rahvuslike jõustruktuuride moodustamine sügistalvel 1917 
pisi|Eesti sõjaväelaste kongressi delegaadid 1917
1917. aasta juunis toimus Tallinnas Eesti sõjaväelaste kongress, kus valitud Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee taotles Venemaa sõjaväevõimudelt luba 1. Eesti jalaväediviisi formeerimiseks.

18. septembril 1917 (vkj) toimus Tallinnas Omakaitse asutamiskoosolek, kus oli esindatud 76 organisatsiooni ja asutust. Omakaitse ülesandeks sai korra hoidmine linnades koostöös kohaliku miilitsa ja politseiga ning sõjaväelaste järjest sageneva marodöörluse ning muude avalike korrarikkumiste ohjeldamine.

1917. aasta detsembriks saadi Vene väejuhatusel lõpuks luba Eesti diviisi formeerimiseks ja 6. detsembril 1917 allkirjastas Jaan Soots diviisiülema kohusetäitjana esimese päevakäsu, alustades diviisi formeerimist. Nii õnnestus Eestisse koondada tuhandeid mööda Venemaad ja rinnet laiali pillutatud Eesti sõjaväelasi. 

Ehkki formeeritud rahvuslikud jõustruktuurid jäid sõjategevusest esmalt üldiselt eemale, kujunesid need 1918. aasta lõpul heaks vundamendiks Eesti rahvaväe ja Kaitseliidu ülesehitamisel.

 Vene armee allakäik ja sõjategevuse jõudmine Eestisse sügisel 1917 
Alates 1917. aasta talvest olid sagenenud korrarikkumised Vene armees, mis kulmineerusid sügiseks juba sõdurite ja madruste omavoliga (sõjaväe sisekorra reformimise järel paljuski autoriteedi kaotanud) ohvitseride vastu. Sõdurite ja madruste sagedased väejooksud, purjutamised ning rüüstamisted ohustasid juba kohalike elanike eluolu. Samal ajal tõstsid sõjast väsinud ja sageli asjaliku tegevuseta tagalas passivates väeüksustes pead ka sotsialistlikud ja bolševistlikud meeleolud, mis murendasid veelgi distsipliini ja võitlustahet. 

Eesti vetes või õhuruumis oli mere- ja õhusõja sündmusi toimunud hajusalt juba alates 1914. aasta augustist. Sügisel 1917 jõudis sõjategevus otseselt Eesti pinnale. 12. – 20. oktoobril (29. septembril – 6. oktoobril vkj) 1917 vallutasid Saksamaa väed suurejoonelise meredessandiga (operatsioon Albion) Lääne-Eesti saared. Mandunud moraaliga Vene üksused ei suutnud märkimisväärset vastupanu osutada. Moonsundi merelahingu kaotuse järel eemaldus ka Vene Balti laevastik Lääne-Eesti rannikult. 

 Oktoobripööre Venemaal ja kaksikvõimu kujunemine Eestis sügisel 1917 
Venemaa Ajutine Valitsus ei soovinud pidada rahuläbirääkimisi Saksamaa ja tema liitlastega, et sõda kohe lõpetada. Paljude sõdurite ja madruste hulgas süvenes aga sõjatüdimus ja allumatus. 6.–8. novembril (vkj. 24.–26. oktoobril) 1917 korraldasid bolševikud eesotsas Vladimir Leniniga Petrogradis riigipöörde (nimetati algul oktoobripöördeks, hiljem Oktoobrirevolutsiooniks), mille käigus relvastatud salgad hõivasid riigiasutused ja Talvepalee ning kukutasid Venemaa Ajutise Valitsuse. 

Revolutsiooniliselt enamlikult meelestatud Eestimaa Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu valis oma II kongressil 25.–27. (12.–14. vkj) oktoobril 1917 Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee, mille juhid olid Jaan Anvelt ja Viktor Kingissepp. Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee juures moodustati ka Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee, mis saadeti aga 13. jaanuaril 1918 laiali.

8. novembril (26. oktoobril vkj) 1917 ehk kohe pärast Petrogradis toiminud riigipööret, kuulutas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee end kõrgeimaks võimuks Eestimaal. 19. novembril (2. detsembril ukj) kuulutas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee Eesti Maapäeva liikmete volitused lõppenuks ja 20. novembril (3. detsembril ukj) võtsid komitee esindajad Konstantin Pätsi juhitud Eesti Maavalitsuselt võimu jõuga üle. 

Eesti rahvuslikud poliitikud pidid edaspidi tegutsema illegaalselt ja peamiseks koostööorganiks sai Maapäeva Vanematekogu, kuhu kuulusid tähtsamad poliitikud. Peagi selgus, et enamlased liiguvad diktatuuri suunas ega kavatse Eesti autonoomiat austada. Seetõttu kuulutas Maapäev end 28. (vkj 15.) novembril 1917 omakorda kõrgeimaks võimuks Eesti territooriumil. Reaalset tulemust sellel siiski polnud, sest kommunistid-enamlased ajasid Maapäeva pärast otsuse tegemist laiali. 

Kujunes kaksikvõim, kus Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee asus Kadrioru lossis ja Eesti Maavalitsus Toompea lossis.  

Omi seisukohti arutasid ja ettevõtmisi plaanisid ka baltisakslased. 13. detsembril (30. novembril vkj.) 1917 võttis Eestimaa rüütelkonna komitee vastu salajase otsuse Eestimaa eraldamise kohta Venemaast, paludes Saksamaal võtta Eestimaa oma kaitse alla. Kuigi baltisakslaste ettevõtmised pidid kuni Saksa vägede kohalejõudmiseni jääma saladuseks, lekkis teave nende otsustest Nõukogude valitsuseni. Tagatipuks tabati Haapsalu lähedalt kolm Saksa agenti baltisaksa aadlike ja pastorite palvekirjadega, mis taotlesid Saksa vägedelt võimalikult kiiret Eesti hõivamist. Enamlased arreteerisid Eestimaa rüütelkonna juhtkonna 28. (15. vkj) jaanuaril 1918.

 Asutava Kogu valimised ja sõjaline olukord kuni veebruarini 1918 

25. (12. vkj) novembril 1917 kuulutas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee välja Eesti Asutava Kogu valimised (koos senise Eesti Ajutise Maanõukogu laialisaatmise otsusega). Enamikus valimisjaoskondades viidi valimised läbi 3. ja 4. veebruaril (21. ja 22. jaanuaril vkj), ent ettevalmistustega mitte valmis jõudnud kohtades lükati valimised edasi 9. ja 10. veebruarile (27. ja 28. jaanuarile vkj). Omariiklust pooldavad erakonnad said vahetulemuste järgi otsustades peaaegu 2/3 häältest, kuna enamlastele antud häälte arv vähenes veelgi. 

Pettunud enamlased katkestasid valimised. Kõiki eelnenud asjaolusid tõlgendas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee balti aadli ning eesti kodanluse vandenõuna Nõukogude võimu vastu ning kehtestas 10. veebruaril (28. jaanuaril vkj) 1918 Eesti linnades sõjaseisukorra. Ühtlasi kuulutati kogu aadliseisus lindpriideks ja arreteeriti umbes 800 mõisnikku.

Olulise sündmusena võeti (samal ajal Nõukogude Venemaaga) neil päevil mandri-Eestis kasutusele uus Gregoriuse kalender: 31. jaanuarile 1918 järgnes 14. veebruar 1918.

Nõukogude Venemaad valitsevad bolševikud soovisid teha Saksamaaga separaatrahu. Läbirääkimised algasid Saksamaa vägede poolt sõja käigus okupeeritud Brest-Litovskis 3. detsembril (19. novembril vkj) 1917 ja 15. detsembril (2. vkj) allkirjastatigi esmane relvarahu. 23. detsembril (10. vkj) veebruaril lahkus Nõukogude Venemaa delegatsioon aga läbirääkimistelt, jätkamata sõda ja tegemata lõplikku rahu. Selline avaldus jättis sakslastele vabad käed, kuigi vaherahu esialgu pikendati. 

10. veebruaril (ukj) 1918 andsid sakslased üle esimese ultimaatumi, kus määrasid rahujooneks vägede senise seisu idarindel. Sakslastele jäänuks muuhulgas okupeeritud Väinamere saarestik ja Riia. Vastavalt ultimaatumis määratud päevale ja pärast seitsmepäevase tähtaja möödumist alustasid Saksa väekoondised 18. veebruaril 1918 rinde keskosas idasuunalist pealetungi. Revolutsioonilisest korralagedusest haaratud vene väed taganesid. 

19. veebruaril 1918 algas Balti laevastiku laevade evakueerimine läbi jäätunud Soome lahe Tallinnast Helsingisse ja Kroonlinna (Jääretk). 

20. veebruaril 1918 maabusid Saaremaalt üle väina tulnud Saksa väed Virtsus. Samal ajal asusid kohalikud kommunistid (Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee) valmistama ette Punakaardi üksusi sõjalise vastupanu osutamiseks edasi liikuvatele Saksa väeüksustele ja ühtlasi kohal viibivatele Eesti rahvusüksustele. 

21. veebruaril edastas Saksa idarinde väejuhatus Nõukogude Venemaale teise ultimaatumi, milles nõudis Vene vägede lahkumist Ukrainast, Soomest, Lätist ja Eestist. Ultimaatumis anti aega 48 tundi vägede väljaviimiseks ja 72 tundi rahulepingu sõlmimiseks. 

22. veebruaril jõudsid lõuna poolt lähenenud Saksa väeüksused Valka ja läänerannikult edasi liikudes Riisiperesse.

 Eesti iseseisvuse väljakuulutamine 

18. veebruaril 1918 moodustas Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu (Eesti Maapäeva) Vanematekogu komisjoni Eesti iseseisvusmanifesti teksti koostamiseks. Komisjoni kuulusid Maanõukogu liikmed Karl Ast, Jüri Jaakson, Juhan Kukk ja Jüri Vilms. 

19. veebruaril 1918 otsustas Ajutise Maanõukogu Vanematekogu kasutada ära olukorra, kus Vene väed olid Eestist põgenemas, kuid pealetungivad Saksa väed polnud veel kogu maad hõivanud ja kuulutada Eesti iseseisvaks. Samal päeval moodustas Vanematekogu kolmeliikmelise Eestimaa Päästmise Komitee (Eestimaa Päästekomitee), kelle kätte anti kogu riiklik võim Eestis. Komitee liikmed olid Konstantin Päts, Jüri Vilms ja Konstantin Konik. 

21. veebruaril võttis 1918 Eesti Maapäeva Vanematekogu vastu Manifesti kõigile Eestimaa rahvastele, millega kuulutati Eesti iseseisvaks vabariigiks. 

pisi|Eesti Vabariigi väljakuulutamise tähistamine Pärnus (24.02.1918)
Et Tallinnas oli võim seni enamlaste käes, tuli manifesti trükkimine ja avaldamine korraldada mujal. Algul plaaniti seda teha Haapsalus, kuid see polnud võimalik. Advokaat Jaan Soop viis kinga sisse peidetud teksti salaja Tallinnast Pärnusse, kus see trükiti Jürvetsoni trükikojas. Manifesti esimene avalik ettelugemine toimus 23. veebruaril 1918 kell kaheksa õhtul Pärnus Endla teatri rõdult. Manifesti luges ette Maanõukogu saadik Hugo Kuusner. 

24. veebruaril 1918 nimetas Eestimaa Päästekomitee ametisse 13-liikmelise Eesti Ajutise Valitsuse. Ajutise Valitsuse eesotsa (ministrite nõukogu esimeheks) nimetati Konstantin Päts. Valitsuskoalitsioonis osalesid Maaliit, Eesti Demokraatlik Erakond, Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei ja Tööerakond. Valitsus pidas oma esimese istungi. Pärnu linnavalitsuses koostasid ühiskondlike organisatsioonide esindajad 24. veebruaril aga tagantjärele akti, millega tõendati manifesti ettelugemine ja Eesti Vabariigi väljakuulutamine. Samal päeval toimus Pärnus ka 2. Eesti jalaväepolgu pataljoniülema staabikapten Felix Johannes Tannebaumi käsul Eesti Vabariigi esimene sõjaväeparaad. Antud päeva otsustati aasta hiljem, 12. veebruaril 1919, hakata tähistama Eesti iseseisvuspäevanahttp://www.ra.ee/dgs/browser.php?tid=68&iid=110700200563&img=era0031_001_0000013_00082_t.jpg&tbn=1&pgn=5&prc=30&ctr=0&dgr=0&lst=2&hash=7d1084a8f18402e754e215f5859ce616. 

24. veebruaril 1918 loeti iseseisvusmanifest ette Toris ja Viljandis, 25. veebruaril Tallinnas ja Paides. Tallinlastele luges manifesti ette Eesti ajutise valitsuse värske peaminister Konstantin Päts. 25. veebruaril avaldati manifest ka Tallinnas ajalehes Teataja.

 Saksa okupatsioon 
pisi|Saksa väed Tartus marssimas 1918

1. Eesti jalaväediviis, millest oli praktiliselt saanud Eesti sõjavägi, ei astunud edasiliikuvatele Saksa üksustele vastu, vaid jäi tegevuses erapooletuks.

24. veebruaril võttis Nõukogude Venemaa Saksa ultimaatumi tingimused vastu, olles sunnitud Balti kubermangud sakslastele üle andma ja oma väeüksused tagasi tõmbama. Samal päeval jõudsid edasi liikuvad Saksa Keisririigi väeosad Tartusse ja Pärnusse, 25. veebruaril Viljandisse ja Tallinna ning 26. veebruaril Paidesse. 

25. veebruaril evakueerusid Tallinna reidilt läbi jää põhja ja ida suunas viimased Nõukogude Venemaa sõjalaevad. 4. märtsil 1918 hõivasid saksa väed Narva ja sellega oli langenud nende kätte kogu Eesti ala.

Eesti Ajutine Valitsus eesotsas Konstantin Pätsiga sai tegutseda vaid mõned päevad enne Saksa vägede saabumist Tallinna ja Saksa okupatsioonivõimu kehtestamist, seejärel läks Ajutine Valitsus põranda alla. Paljud Eesti poliitikud, sealhulgas valitsusjuht Päts, vangistati, kuna mitmed põgenesid välismaale. Tõenäoliselt sakslaste ohvrina hukkus Soomes Eestimaa Päästekomitee ja valitsuse liige Jüri Vilms. Rahvusmeelsed eestlased avaldasid okupatsioonile edaspidi passiivset vastupanu. Valitsuse välisdelegatsioonil õnnestus saavutada Eesti Vabariigi tunnustamine de facto Suurbritannia, Prantsusmaa ja Itaalia poolt. 

28. veebruaril 1918 andis saksa sõjaväevõim korralduse, mille põhjal Eesti rahvusväeosad võisid jätkata oma tegevust elanike julgeoleku, nende varanduse ja korra kaitseks. Diviisi Staap reorganiseeriti aga Eesti Sõjavägede Staabiks.

3. märtsil 1918 sõlmis Venemaa Nõukogude Vabariik Saksamaaga Brest-Litovski rahulepingu, olles sunnitud sellega loovutama Soome, Eesti, Läti, Ukraina, Leedu ja Poola alad Saksamaale. Selle tulemusel sai Saksamaa viia ka suurema osa oma pikal Idarindel asunud vägedest ummikseisus Läänerinde tugevdamiseks ja uue pealetungi ettevalmistamiseks.

20. märtsil 1918 ilmus kindral Adolf von Seckendorffi käsk Eesti sõjavägi likvideerida. Eesti sõjaväe laialisaatmist põhjendati Brest-Litovski rahulepingu tingimuste täitmisega, millega keelati Saksa vägede hõivatud territooriumil asutada relvastatud organisatsioone, mis varem olid kuulunud endise Vene armee koosseisu. Sakslaste kätte läks 12 500 püssi, 69 kuulipildujat, 28 suurtükki ja muud varustust. 

Pärast 1918. aasta kevadel läänerindel edukalt alanud, kuid raugenud Saksa pealetungi, teostasid liitlasväed suve teisel poolel otsustava vastupealetungi. Saksamaa liitlased hakkasid sõjast välja langema. Saksamaal aga süvenes siseriiklik kriis, mis päädis mereväelaste ülestõusu ja Novembrirevolutsiooniga. Selles olukorras oli Saksamaa sunnitud sõlmima lääneliitlastega 11. novembril 1918 Compiègne'i vaherahu. Samuti pidi loovutama ja vabastama kõik enda poolt sõjas okupeeritud alad, sealhulgas Eesti.

 Taastatud Eesti valitsuse tegevus 
Eesti Ajutine Valitsus taastas kohe vaherahu sõlmimise päeval, 11. novembril 1918 oma veebruari lõpul katkestatud tegevuse. Esimesele legaalsele valitsuse istungile kogunesid Jaan Poska, Ferdinand Peterson, Jaan Raamot ja Juhan Kukk. Samal päeval asutati Kaitseliit ja pandi tööle ministeeriumid. Loodi Eesti kaitsevägi ehk "Rahvavägi". 

12. novembril toimus Ajutise Valitsuse ja Maapäeva vanematekogu ühisistung, kus täpsustati valitsuse koosseisu ja jagati ministriportfellid. 

Esimese maailmasõja käigus Eesti territooriumi hõivanud Saksa keisririigi väed asusid Eestist kodumaale lahkuma. 

19. novembril 1918 sõlmiti Riias Saksa valitsuse esindaja August Winnigi ja Eesti Ajutise Valitsuse esindajate vahel Üleandmise leping, millega Saksa uue Weimari vabariigi esindaja tunnistas ametlikult, et ülemat riigivõimu Eesti etnografilises piirkonnas käsitab Eesti ministeerium Ajutise Valitsuse kujul ja et kogu valitsemine selles piirkonnas läheb, niivõrd kui see juba sündinud ei ole, 21. novembrist saadik Eesti Valitsuse asutuste kätte.

 Järgnenud olulisi sündmusi 
28. novembril 1918 algas rünnakuga Narva juures Nõukogude Venemaa vägede sissetung Eestisse ja puhkes Eesti Vabadussõda. Vabadussõja pöördelised lahingud, kus peatati vaenlase edasitung ning asuti vastupealetungile, peeti kogu rinde ulatuses jaanuari alguses 1919. Seejärel asuti maa vabastamisele ja initsiatiiv jäi sõjategevuse lõpuni peamiselt Eesti rahvaväele. 

23. aprillil 1919 tuli kokku vastvalitud Eesti Asutav Kogu. 3. jaanuaril 1920 jõustus Vabadussõja relvarahu ning 2. veebruaril kirjutati alla Tartu rahuleping, millega Nõukogude Venemaa tunnistas esmakordselt Eesti iseseisvust. Seejärel sai iseseisev Eesti Vabariik ka rahvusvahelise kogukonna de jure tunnustuse.

Vaata ka
 Eesti taasiseseisvumine
 Kaksikvõim Eestis
 Eesti vabadussõda

 Viited 

 Välislingid 
 Eesti Entsüklopeedia: Eesti iseseisvuse sünd (1917–1920)
 Estonica.org: 1914-1920. Esimene maailmasõda ja Eesti iseseisvumine

Kategooria:1917. aasta Eestis
Kategooria:1918. aasta Eestis
Kategooria:Eesti poliitilised sündmused