Serbia kuningriik (keskaegne)

Serbia kuningriik (serbia: краљевина Србија / kraljevina Srbija või Српска краљевина / Srpska kraljevina) valitses keskaegset Serbiat Nemanjićite juhtimisel aastatel 1217–1346. Serbia suurvürstkond ülendati Stefan Nemanjići (Esmakroonitu) "Serbia kuningaks" kroonimisega tema venna, piiskop Sava poolt pärast kõigi tema isa, Stefan Nemanja poolt ühendatud territooriumite pärimist. Nemanjat peetakse Serbia Teaduste ja Kunstide Akadeemia järgi kõige tähelepanuväärsemaks serblaseks ajaloos. Kuningriik kuulutati 16. aprillil 1346 tsaaririigiks.

 Taust 
 Serbia suurvürstkond 

1083. aastal nimetas Duklja kuningas ja serblaste valitseja Konstantin Bodin oma vennapojad Vukani ja Marko vasallideks Raškasse (historiograafiline nimi), mis oli üks neljast tema riigi provintsist. Igas provintsis oli oma aadel ja institutsioonid ja igaüks sai Vojislavljevići županiks. Bütsants käivitas ajavahemikus 1089–1091 Dukljas kampaania ja arvatavasti vangistas Bodini. Riigis puhkes kodusõda Bodini sugulaste vahel, mis nõrgendas Dukljat tugevalt. Vukan kasutas võimalust enese maksmapanemiseks ja lõi lahku, võttes tiitli Serbia suurvürst.
pisi|300px|Serbia ja Bütsantsi alad Komnenoste dünastia lõpus (u 1180)
Raška, Bosnia ja Zahumlje said 1091. aastal sõltumatuks. Seni oli Duklja olnud Serbia riigi keskus, samuti peamine vastupanu Bütsantsile Balkanil. Pärast 1091. aastat muutus kõige võimsamaks Serbia riigiks Raška, Vukanovićide võimu all, ja see jäi nii kuni keskaja lõpuni. Raška asendas 12. sajandil Dukljat ka peamise Bütsantsi võimu vastasena. Bodini pärijad sunniti tunnistama Bütsantsi ülemvõimu ja nüüd valitsesid nad vaid väikseid Duklja ja Travunija territooriume. Vukani poja Uroš I valitsusajal tungisid bütsantslased Dukljasse ja plaanisid vallutada ka Raška, kuid diplomaatiliste sidemete kaudu Ungariga säilitas Serbia oma sõltumatuse. Serbia suurvürst (1145 – u 1161) Uroš II võitles esialgu bütsantslastega, kuid pärast sõja kaotamist andis keisrile vasallivande. Desa, Uroš II vend ja esialgu Bütsantsi liitlane, asus Ungari poolele, kuid kukutati 1163. aastal, kui keisri poolt pandi troonile kõrvalliinist Tihomir Zavidović, kes võis olla Nemanjić.

 Ajalugu 

 Stefan Esmakroonitu valitsusaeg 
pisi|300px|Serbia, Balkanid ja Lähis-Ida u 1210. aastal

Stefan Nemanja järglane oli tema keskmine poeg Stefan, kui tema esmasündinud poeg Vukan sai valitsemiseks Zeta piirkonna (tänapäeva Montenegro). Stefan Nemanja noorem poeg Rastko hakkas mungaks ja võttis nime Sava, pöörates kõik oma jõupingutused usu levitamisele oma rahva seas. Kuna ka katoliku kirik püüdles oma mõju laiendamisele Balkanil, kasutas Stefan neid asjaolusid oma krooni saamiseks paavstilt, saades seeläbi 1217. aastal esimeseks Serbia kuningaks. Bütsantsis suutis Sava tagada Serbia kirikule autokefaalia (sõltumatuse) ja sai 1219. aastal esimeseks Serbia peapiiskopiks. Samal aastal avaldas Sava esimese põhiseaduse Serbias – Püha Sava Nomocanon (serbia: Zakonopravilo). Nomocanon oli kogum tsiviilõigusest, mis põhines Rooma õigusel, ja kanoonilisest õigusest, mis põhines oikumeenilistel kirikukogudel. Selle põhieesmärk oli korraldada noore Serbia kuningriigi ja Serbia kiriku toimimine. Seega omandasid serblased nii poliitilise kui ka usulise sõltumatuse.

 Radoslavi, Vladislavi ja Uroš I valitsusaeg 
pisi|300px|Serbia 1265. aastal, Uroš I valitsusajal

Järgmise põlvkonna Serbia valitsejad – Stefan Nemanjići pojad Radoslav (1228–1233), Vladislav (1234–1243) ja Uroš I (1243–1276) – märkisid riigistruktuuri stagnatsiooniperioodi. Kõik kolm kuningat olid rohkem või vähem sõltuvad mõnest naaberriigist – Bütsantsist, Bulgaariast või Ungarist.

Sidemed ungarlastega mängisid otsustavat rolli, kui Uroš I-le järgnes (1276–1282) tema poeg Dragutin, kelle naine oli Ungari printsess. Dragutin loobus 1282. aastal troonist oma noorema venna Milutini kasuks (1282–1321). 
 Milutini valitsusaeg 
Ungari kuningas László IV andis Milutinile maid Kirde-Bosnias, Mačva piirkonna ja Belgradi linna, kuigi ta suutis vallutada ja liidendada maid Kirde-Serbias. Seega sai mõni neist territooriumitest Serbia riigi osaks esimest korda. Tema uut riiki kutsuti Sremi kuningriigiks. Sel ajal oli nimi Srem tuletis kahe territooriumi nimest: Ülem-Srem (tänapäeval Srem) ja Alam-Srem (tänapäeval Mačva). Sremi kuningriik Dragutini võimu all oli tegelikult Alam-Srem, kuid mõned ajalooallikad mainivad, et Dragutin valitses ka Ülem-Sremi ja Slavooniat. Pärast Dragutini surma 1316. aastal sai tema poeg Vladislav II kuningaks ja valitses 1325. aastani.

pisi|300px|Bütsantsi Euroopa alad, Serbia kuningriik, Valahhia vürstiriik ja Bulgaaria tsaaririik, 14. sajandi alguses
Dragutini noorema venna, kuningas Stefan Uroš II Milutini valitsusajal (1282–1321) muutus Serbia tugevamaks, vaatamata aeg-ajalt kolmel rindel sõdimisele. Kuningas Milutin oli taibukas diplomaat, kes kaldus kasutama tavapäraseid keskaegseid diplomaatilisi ja dünastilisi abielusid. Ta oli abielus viis korda, Ungari, Bulgaaria ja Bütsantsi printsessidega. Ta on kuulus ka kirikute ehitamise poolest, millest mõned on keskaegse Serbia arhitektuuri parimad näited, sealhulgas Gračanica klooster Kosovos, Hilandari kloostri toomkirik Áthose mäel ja Püha peaingli kirik Jeruusalemmas. Tänu tema annetustele kuulutati kuningas Milutin pühakuks, vaatamata tema tormilisele elule. Tema järglaseks troonil sai tema poeg Stefan, hiljem tuntud kui Stefan Dečanski.

 Stefan Dečanski valitsusaeg 

Stefan Uroš III (1322–1331) laiendas kuningriiki itta, võites Niši linna ja ümbritsevad maakonnad, ning lõunasse, omandades territooriume Makedoonias. Ta ehitas Visoki Dečani kloostri Metohijas, Serbia keskaegse arhitektuuri kõige monumentaalsema näite, millega teenis ära oma hüüdnime, Stefan Dečanski. Stefan Dečanski võitis bulgaarlasi Velbuždi lahingus 1330. aastal.
pisi|vasakul|Serbia ja Bulgaaria alad ning 1330. aasta Velbaždi lahingu asukoht
Bulgaaria tsaar Mihhail III Šišman Asen tungis 15 000-mehelise väega Serbiasse. Ta kohtus Serbia kuninga Stefan Dečanskiga, kes juhatas ligikaudu samasuurt väge, piirilinna Velbaždi juures. Kaks valitsejat, kes mõlemad ootasid abivägesid, leppisid kokku ühepäevases vaherahus, kuid kui katalaani abiväed kuninga poja Stefan Dušani juhtimisel saabusid, murdsid serblased sõna. Bulgaarlased said järgnenud Velbaždi lahingus lüüa ja nende tsaar hukkus. Vaatamata võidule ei riskinud serblased sissetungiga Bulgaariasse ja kaks poolt sõlmisid rahu.

 Serbia tsaaririik 

pisi|Serbia tsaaririik, 1355
Stefan Dečanski kukutas 1331. aastal ta enda poeg Dušan Nemanjić. Kasutades ära Bütsantsi kodusõda (1341–1347), kahekordistas Dušan oma kuningriigi suuruse, hõivates Bütsantsi arvelt territooriume lõunas, kagus ja idas. Ta vallutas peaaegu kogu tänapäeva Kreeka territoorium, välja arvatud Peloponnesos ja saared. Pärast Serresi linna vallutamist krooniti ta 16. aprillil 1346 Skopjes Serbia patriarhi poolt serblaste ja kreeklaste tsaariks. Tema eesmärk oli saada Bütsantsi keisrite järeltulijaks ja ta püüdis koos paavstiga korraldada ristisõda ähvardavate türklaste vastu.

Tsaaririigi põhiseadus Dušani koodeks (serbia: Dušanov zakonik), anti välja 1349. aastal ja seda parandati 1354. aastal. Koodeks põhines Rooma-Bütsantsi õigusel. Dušan avas uusi kaubateid ja tugevdas riigi majandust. Serbia õitses, olles üks kõige arenenumaid riike ja kultuure Euroopas, kõrge poliitilise, majandusliku ja kultuurilise mainega.

Dušan suri äkitselt 1355. aasta detsembris 47-aastaselt.

 Monarhid 

 Kuningas Valitsusaeg Märkused<center>80px StefanEsmakroonitu  1217–1228   Stefan Nemanja teine poeg. Päris tiitli suurvürst aastal 1196, kui tema isa mungaks hakkas. Tema valitsusaeg algas võitlusega oma venna Vukan II vastu, kes saatid Stefani Bulgaariasse maapakku. 
 Kalojan andis talle polovetside armee vastutasuks Ida-Serbia territooriumite eest. Kriis lõppes, kui Sava saavutas vendade vahele rahu ja Stefani võim kinnistus. 
 Ta krooniti kuningaks aastal 1217, ja siis saavutas Sava autokefaalia, saades aastal 1219 esimeseks serblaste peapiiskopiks, seega säilitas Serbia täieliku sõltumatuse.<center>80px Radoslav  1228–1233  
 Stefan II poeg. Ta valitses oma isa valitsusajal Zahumljet ja oli ka Zeta kuberner. Ta oli Žiča kloostri kaasasutaja koos oma isaga, kes haiguse tõttu aastal 1227 troonist loobus, minnes kloostrisse. 
 Radoslavi kroonis tema onu Sava. 
 Tema abielu Anna Doukaina Angelinaga osutus ebapopulaarseks. Kuna see õõnestas tema võimu, kaotas ta rahva usalduse ja 1233. aasta mässu ajal pidi paar põgenema Dubrovnikisse.<center>80px Vladislav Nemanjić  1233–1243  
 Stefan II poeg. Ta oli alates 1233. aastast oma venna Radoslavi järglane ja valitses 10 aastat, enne kui tema noorem vend Uroš ta troonilt tõukas. Ta jätkas Zeta valitsemisega. 
 Esimene teadaolev Serbia lipp leidus tema varakambris.<center>80px Uroš I Nemanjić  1243–1276  
 Stefan II poeg. Ta oli oma venna Vladislavi järglane. 
 Ta suurendas kaubavahetust Dubrovniki ja Kotoriga, mis märkis majandusliku õitsengu algust. 
 1253. aastal algas sõda Dubrovniki vastu, rahu sõlmiti 1254. aastal, ja 1260. aastatel toimus teine sõda, mis lõppes 1268. aastal. 
 Uroš pöördus kohe Ungari suunas, võttes edukalt Mačva, kuid püüti kinni ja rahu kahe kuninga vahel kindlustati Dragutini ja István V tütre Katalina abieluga. 
 Tema vanem poeg Dragutin pidi järgnema talle troonil, kuid Uroš eelistas järglasena nooremat poega Milutinit. Ta tõugati Dragutini poolt troonilt aastal 1276.<center>80px Dragutin Nemanjić  1276–1282  
 Uroš I Nemanjići poeg. Ta tõukas Ungari kuningakoja abiga (abielu kaudu Katalinaga) pärast Gacko lahingut oma isa troonilt. 
 Ta sai aastal 1282 viga ja andis ülemvõimu oma nooremale vennale Milutinile, kuid jätkas Sremi kuningriigi valitsemist pealinnast Belgradist. 
 Milutin parandas suhteid Bütsantsi keisriga ja keeldus andmast võimu Vladislav II-le (Dragutini pojale), mis põhjustas kuningriigi lõhenemise. Dragutin jätkas põhjapiiri valitsemist liidus Ungariga, kuid viimastel aastatel taasühines Serbiaga, tegutsedes vasallina.<center>80px Milutin Nemanjić  1282–1321  
 Uroš I Nemanjići poeg. Oli oma venna Dragutini järglane. 
 Pärast troonilesaamist pöördus ta kohe Makedoonia suunas, vallutades põhjaosa koos Skopjega, mis sai tema pealinnaks. Ta jätkas sügavale Bütsantsi aladele, võttes Põhja-Albaania kuni Kavalani. Ta võttis ka Bulgaaria Vidini ja hiljem Durrësi. 
 Ta oli pärast rahu sõlmimist bütsantslastega aastal 1299 Dragutiniga pärilussõjas. Milutin abistas bütsantslasi Osmani türklaste vastu Gallipoli lahingus, mis lõppes võiduga. Kui Dragutin suri, andis ta enamuse oma maadest koos Belgradiga Milutini võimu alla, samal aastal püüdis Milutini poeg Uroš III teda troonilt tõugata, mistõttu pidi Konstantinoopolisse maapakku minema. Aastal 1319 võtsid ungarlased kõik Dragutini maad, peale Braničevo.
 Konstantin Nemanjić pidi saama kuningaks, kuid Uroš III läks aastal 1321 Serbiasse tagasi, saades armu ja säilitades võimu.<center>80px Uroš IIIDečanski  1321–1331  
 Milutin Nemanjići poeg<center>80px Dušan NemanjićVõimas  1331–1355  
 Uroš III poeg. Ta oli väga osav väejuht, vaid 20-aastaselt võitis Bosniat ja Bulgaariat. Kuna tema isa ei olnud võimeline vallutama, eemaldas Dušan ta troonilt. 
 Dušan kahekordistas riigi suurust, võttes Bütsantsi maid kuni Peloponnesoseni. Ta krooniti aastal 1346 tsaariks. Serbia tsaaririik õitses, olles üks kõige arenenumaid riike ja kultuure Euroopas. 
 Ta kehtestas 1349. aastal põhiseaduse – Dušani koodeksi.

 Vaata ka 
 Serbia kultuur
 Serbia õigeusu kirik
 Kreeka-Serbia suhted

Kategooria:Serbia ajalugu
Kategooria:Serbia ajaloolised riigid
Kategooria:Euroopa keskaja riigid