Välisuurtükk

Välisuurtükk on mürskudega (algselt kahurikuulidega) tulistav vint- või sileraudne tulirelv, mille tähendus on ajalooliselt korduvalt muutunud. Algselt tähendas see kergeid kahureid, mida liikvel olevad sõjaväed võisid kaasas kanda ja mille tulepositsioone sai lahingu käigus muuta, eristamaks neid raskematest kahuritest, mida kasutati kindluste piiramisel või kaitsel.

Oluline areng välisuurtükkide arengus toimus Kolmekümneaastase sõja ajal, mil Gustav II Adolf paigutas kahurid senistest märkimisväärselt suurematele ratastele, mis võimaldas neid lahingus märksa mobiilsemalt kasutada, purustada nende abil koonduvad vastase väed ja anda sellega rünnakueelis oma jalaväele. Napoleoni sõdade käigus kasutas sama võtet Napoleon I. 

Esimese maailmasõja ajaks olid mõningase mobiilsuse omandanud kõik suurtükid – isegi Suur Bertha võis aeglaselt rööbastel liikuda. Tol ajal defineeriti välisuurtükke Inglise vägedes kui 4,5-tolliseid (114,3 mm) ja sellele lähedase kaliibriga suurtükke. Saksamaal oli välisuurtükkide kaliibriks 75–140 mm.

Teise maailmasõja ajal hakati võeti laialdaselt kasutusele mobiilsed haubitsad. Sel ajal hakati välisuurtükkideks nimetama madala tulenurgaga suurtükke. Levinuimad välisuurtükid olid USA 155 mm Long Tom, Briti 5,5-tolline (139,7 mm) suurtükk ja Nõukogude välisuurtükk 100 mm BS-3.

Pärast Teist maailmasõda alustas USA sõjavägi 175-millimeetrilise välisuurtüki M107 loomist. Kuigi see oli kallis, kasutati seda välisuurtükki intensiivselt Vietnami sõjas. Üldiselt on välisuurtükid asendatud teiste relvatüüpidega; vaid M107 on veel kasutusel Iisraeli relvajõududes.