Horvaatia-Slavoonia kuningriik

Horvaatia-Slavoonia kuningriik (horvaadi: Kraljevina Hrvatska i Slavonija; ungari: Horvát-Szlavón Királyság; saksa: Königreich Kroatien und Slawonien) oli nominaalselt autonoomne kuningriik Austria-Ungari keisririigis, mis loodi aastal 1868 pärast Horvaatia-Ungari kompromissi Horvaatia ja Slavoonia kuningriikide ühendamisega. See oli seotud Ungari kuningriigiga Austria-Ungari kaksikmonarhias, kuuludes István Püha krooni maade või Transleitaania hulka. Kuningriiki valitses Habsburgist Austria-Ungari keiser-kuningas (Kaiser und König) tiitliga "Horvaatia ja Slavoonia kuningas". Kuninga nimetatud asevalitseja oli Horvaatia ja Slavoonia baan. Aastal 1918 kuulutas kuningriik iseseisvust ning Sloveenide, Horvaatide ja Serblaste Riigi loomist.

 Nimi 

pisi|vasakul|100px|Ivan Mažuranić, Horvaatia-Slavoonia kuningriigi baan (asekuningas) (ametis 1873–1880)

Kuningriik kasutas ametlikku nime Horvaatia, Slavoonia ja Dalmaatsia kolmikkuningriik, survestades seeläbi oma nõuet Dalmaatsia kuningriigile, kuid Dalmaatsia oli kroonimaa Austria-Ungari Austria osas (Tsisleitaanias). Nõuet toetas enamiku ajast Ungari valitsus, toetades Horvaatia-Slavooniat püüdega kasvatada oma osa kaksikriigis. Kuid liit Austria-Ungari kahe peamiselt Horvaatia maa vahel ei leidnud kunagi aset. Vastavalt Horvaatia-Ungari kompromissi artiklile 53, millega reguleeriti Horvaatia poliitilist staatust Austria-Ungari Ungari osas, oli baani ametlik tiitel "Dalmaatsia, Horvaatia ja Slavoonia kuningriigi baan". Horvaatia-Slavoonias vastuvõetud seadused kasutasid fraasi "Dalmaatsia, Horvaatia ja Slavoonia kuningriik".

Ungaris oli Horvaatia Horvátország ja Slavoonia Szlavónia. Kombineeritud riigikord oli tuntud ametliku nimega Horvát-Szlavón Királyság. Nime lühivorm oli Horvát-Szlavónország ja harvemini Horvát-Tótország, viimane nimi põhines slaavlaste arhailisel nimel Tóth.

Dalmaatsia mainimise järjekord oli vaidlusküsimus, kuna see järjestati 1868. aasta kompromissi horvaadi- ja ungarikeelses versioonis erinevalt.

 Ajalugu 

Horvaatia-Slavoonia kuningriik loodi aastal 1868, kui endised Horvaatia ja Slavoonia kuningriigid ühendati ühtseks kuningriigiks. Horvaatia parlament, küsitaval viisil valitud, kinnitas Horvaatia-Slavoonia alluvuse Ungarile aastal 1868, sõlmides Ungari-Horvaatia liidupõhiseaduse (Nagodba). See kuningriik hõlmas osi tänapäeva Horvaatiast ja Serbiast (Sremi idaosa).

Pärast Austria-Ungari kompromissi aastal 1867 oli uue riigi ainus lahtine küsimus Horvaatia staatus, mis lahendati Horvaatia-Ungari kompromissiga aastal 1868.

Selle kompromissiga kontrollis personaaluniooni parlament (kus Horvaatia-Slavoonia omas vaid 29 saadikukohta) sõjaväge, rahasüsteemi, seadusandlust ja haldust, mereõigust, äriõigust, vekslite ja kaevandusseadust ning üldisi äriküsimusi, tolle, telegraafi, postiametit, raudteid, sadamaid, laevandust ning neid maanteid ja jõgesid, mis puudutasid Ungarit ja Horvaatiat-Slavooniat ühiselt.

Sarnaselt nendega kaubandusasjades rändkaubandus, samuti seoses ühiskonnaga, mis ei ole avalikuks kasuks, ja ka passide, piirivalve, kodakondsuse ja naturalisatsiooni asjus, oli seadusandlus ühine, kuid täidesaatev võim nende asjade suhtes anti Horvaatia-Slavoonia kuningriigile. Lõpus määrati 55% Horvaatia-Slavoonia kogusissetulekust ühisesse riigikassasse.

Horvaatia-Slavoonia kuningriik pidas sõltumatuid valimisi Horvaatia parlamenti aastatel 1865, 1867, 1871, 1872, 1878, 1881, 1883, 1884, 1887, 1892, 1897, 1901, 1906, 1908, 1910, 1911, 1913.

Kuningriik eksisteeris aastani 1918, kui see ühines äsjaloodud Sloveenide, Horvaatide ja Serblaste Riiki, mis koos Serbia kuningriigiga moodustas Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi. Uus Serblaste-Horvaatide-Sloveenide kuningriik jagunes aastatel 1918–1922 krahvkondadeks ja aastatel 1922–1929 oblastiteks. Jugoslaavia Kuningriigi moodustumisega aastal 1929 sai enamus endise Horvaatia-Slavoonia kuningriigi territooriumist Sava banaadi osaks.

 Valitsus ja poliitika 

 Poliitiline staatus 

1867. aasta Austria-Ungari kompromiss (Ausgleich) asutas kaksikmonarhia. Kompromissi järgi oli Austrial ja Ungaril kummalgi oma parlament, mis võttis vastu ja viis ellu eraldi seadusi. Kummalgi piirkonnal oli oma valitsus, mida juhtis oma peaminister. "Ühismonarhia" koosnes keiser-kuningast ning ühistest välisasjade, kaitse- ja rahandusministritest Viinis. Kompromiss kinnitas Horvaatia-Slavoonia ajaloolised 8 sajandi vanused suhted Ungariga ja põlistas horvaatide maade jaotuse, Dalmaatsia ja Istria jäid Austria haldusse.

Franz Josephi pealekäimisel jõudsid Ungari ja Horvaatia aastal 1868 kompromissile (Nagodba), andes horvaatidele Ungaris eristaatuse. Kokkulepe andis horvaatidele siseasjades autonoomia. Horvaatia baani esitas nüüd Ungari peaminister ja nimetas ametisse kuningas. Ungarlaste ja horvaatide "ühishuvide" alad olid rahandus, vääringuküsimused, kaubanduspoliitika, postiamet ja raudteed. Horvaatia keel muutus Horvaatia valitsuse ametlikuks keeleks ja Horvaatia esindajad arutasid "ühiseid" asju enne, kui Ungari parlamendis lubati rääkida horvaatia keeles. Ungari valitsuses loodi Horvaatia-asjade minister.

Kuigi Nagodba tagas Horvaatia-Slavooniale poliitilise autonoomia abinõu, allus see poliitiliselr ja majanduslikult Ungarile.

 Autonoomne valitsus 

Autonoomne valitsus või maavalitsus (horvaadi: Zemaljska vlada) loodi aastal 1868 asukohaga Zagrebis. Aastani 1914 oli sel kolm osakonda:

 Siseasjade osakond (horvaadi: Odjela za unutarnje poslove);
 Religiooni ja hariduse osakond (horvaadi: Odjel za bogoštovlje i nastavu);
 Õigusosakond (horvaadi: Odjel za pravosuđe).

Aastal 1914 lisati neljas, rahvusliku majanduse osakond (horvaadi: Odjel za narodno gospodarstvo).

Autonoomse valitsuse eesotsas Horvaatia-Slavoonias seisis baan, kes vastutas Horvaatia-Slavoonia-Dalmaatsia parlamendi ees.

 Baan (asekuningas) 

pisi|Banski dvori (Baani õukond), Horvaatia baani palee Zagrebis

Baani nimetas kuningas Ungari minister-presidendi ettepanekul ja kaasvastutusel.

Baanid (asekuningad) aastatel 1868–1918:

 1868–1871 Levin Rauch de Nyék
 1871–1872 Koloman Bedeković
 1873–1880 Ivan Mažuranić
 1880–1883 Ladislav Pejačević
 1883–1903 Dragutin Khuen-Héderváry
 1903–1907 Teodor Pejačević
 1907–1908 Aleksandar Rakodczay
 1908–1910 Pavao Rauch
 1910–1912 Nikola Tomašić
 1912–1913 Slavko Cuvaj
 1913–1917 Ivan Skerlecz de Lomnica
 1917–1918 Antun Mihalović

 Õigus 

Kuningriigi ülemkohus oli Stol sedmorice (Seitsme laud), teise astme kohus oli Banski stol (Baani laud) baaniga eesotsas.

 Krahvkonnad 

pisi|190px|Horvaatia-Slavoonia krahvkonnad Austro-Ungaris

Novembris 1874, Horvaatia Baani Ivan Mažuranići ajal jagati Horvaatia-Slavoonia kaheksaks krahvkonnaks (komitaat):

 Modruš-Rijeka komitaat
 Zagrebi komitaat
 Varaždini komitaat
 Bjelovar-Križevci komitaat
 Virovitica komitaat
 Požega komitaat
 Srijemi komitaat
 Lika-Krbava komitaat

Lika-Krbava sai komitaadiks aastal 1881 pärast Horvaatia Sõjaväestatud piiritsooni liidendamist Horvaatia-Slavooniaga. Krahvkonnad jagunesid edasi kokku 77 ringkonnaks, mis jagunesid edasi omavalitsusteks.
pisi|140px|Horvaatia-Slavoonia vapp Horvaatia parlamendi hoonel
pisi|140px|Patriootlik märk, millel on Horvaatia vapp, aastast 1914

 Sümbolid 

Vastavalt Horvaatia-Ungari kompromissile aastal 1868 võisid Horvaatia, Slavoonia ja Dalmaatsia oma piirides oma siseasjades kasutada oma värvikombinatsiooni ja vappi, viimast pidi kroonima Püha Istvani kroon (Art. 61). Ungari krooni territooriumite ühisasjade embleem moodustati Ungari ning Horvaatia, Slavoonia ja Dalmaatsia kombineeritud vapist (Art. 62). Ajal, kui arutati ühisasju, heisati Horvaatia-Slavoonia-Dalmaatsia kombineeritud lipp Ungari lipu kõrvale hoonel, kus toimus Ungari krooni territooriumite ühisparlament (Art. 63).
pisi|Alternatiivne lipp, mida kasutati sisemiselt "autonoomia asjades" asekuninga dekreediga
pisi|Skulptuur Zagrebis, mis sümboliseerib Horvaatia-Slavoonia kuningriiki

 Rahvastik 

 Rahvus 

1910. aasta rahvaloendusel oli kogu rahvaarv 2 621 954, selle hulgas rahvuste kaupa:
 horvaate 1 638 354 (62,5%)
 serblasi 644 955 (24,6%)
 sakslasi 134 078 (5%)
 ungarlasi 105 948 (4,1%)
 muid rahvusi 98 619 (3,8%)

1875. aasta andmed (ilma sõjaväestatud piiritsoonita) 
 horvaate ja serblasi 1 032 000
 sakslasi 31 700
 ungarlasi 12 000
 tšehhe ja slovakke 5000
 itaallasi 2000
 sloveene 2000
 muid rahvusi 2000

 Religioon 

Andmed 1910. aasta rahvaloenduselt.
 katoliiklasi 1 877 833
 õigeusklikke 653 184
 protestante 51 707
 uniaate 17 592

 Kirjaoskus 

Vastavalt 1910. aasta rahvaloendusele oli kirjaoskamatuse tase Horvaatia-Slavoonia kuningriigis 45,9%. Madalaim kirjaoskamatuse tase oli Zagrebis, Osijekis ja Zemunis.

Kirjaoskamatuse tase Horvaatia-Slavoonia kuningriigis 1880–1910 Aasta Kirjaoskamatus kokku Mehed Naised Rahvaarv kokku 1880  73,9%  67,8%  79,9%  1 892 449 1890  66,9%  60,1%  73,5%  2 186 410 1900  54,4%  46,8%  61,8%  2 416 304 1910  45,9%  37,6%  53,7%  2 621 954

 Sõjavägi 

pisi|Mälestusmärk Horvaatia sõduritele, kes võitlesid Esimeses maailmasõjas
Horvaatia Kodukaart oli kuningriigi sõjavägi. Märkimisväärsed horvaadid Austria-Ungari armees olid välimarssal Svetozar Borojević, Keiserlik-Kuningliku Lennuväe komandör Milan Emil Uzelac, Austria-Ungari Sõjalaevastiku komandör Maximilian Njegovan ning Josip Broz Tito, kellest hiljem sai marssal ja Jugoslaavia president.

 Kultuur 

Tänapäevane Zagrebi ülikool asutati 1874. aastal. Jugoslaavia Teaduste ja Kunstide Akadeemia ning Matica hrvatska olid peamised kultuurilised institutsioonid kuningriigis. 1911. aastal liideti peamine kultuuriline institutsioon Dalmaatsia kuningriigis, Matica dalmatinska, Matica hrvatskaga. Vijenac oli üks kõige tähtsamaid kultuuriajakirju kuningriigis. Horvaatia Rahvusteatri hoone Zagrebis avati 1895. aastal. Horvaatia Rahvusteater Osijekis rajati aastal 1907. Halastajaõdede Haigla Zagrebis oli esimene, mis kuningriigis rajati.

 Religioon 

 Katoliku kirik 

Jämedalt 75% rahvastikust olid rooma katoliiklased, ülejäänud 25% olid õigeusklikud. Katoliku kirikul oli kuningriigis järgmine hierarhia:

 Piiskopkond Horvaadi nimi Loodi Toomkirik Zagrebi peapiiskopkond Zagrebačka nadbiskupija 1093 Zagrebi toomkirik Križevci piiskopkond (kreeka-katoliku) Križevačka biskupija 1777 Srijemi piiskopkond Srijemska biskupija 4. sajand Püha Peetruse toomkirik Senj-Modruši piiskopkond Senjsko-modruška biskupija 1168

 Judaism 

1890. aastal elas kuningriigis 17 261 juuti. 1867. aastal ehitati Zagrebi sünagoog.

 Transport 

Esimene kuningriigis avatud raudteeliin oli Zidani Most – Zagreb – Sisak, mis alustas tegevust aastal 1862. Liin Zaprešić–Varaždin–Čakovec avati aastal 1886 ja liin Vinkovci–Osijek avati aastal 1910.

 Sport 

Horvaatia Spordiliit asutati aastal 1909, Franjo Bučar sai selle presidendiks. Kuigi Austria-Ungari oli osalenud kaasaegsetel olümpiamängudel alates esimestest mängudest aastal 1896, omasid Austria Olümpiakomitee ja Ungari Olümpiakomitee ainuõigust saata oma sportlasi mängudele. Aastal 1912 organiseeris Liit rahvusliku jalgpalliliiga.

 Pärand 

Aastal 1918, Esimese maailmasõja lõpupäevadel kaotas Horvaatia parlament Ungari-Horvaatia personaaluniooni ning mõlemad osad, Horvaatia ja Slavoonia kuningriik ning Dalmaatsia kuningriik (välja arvatud Zadar ja Lastovo) said Sloveenide, Horvaatide ja Serblaste Riigi osaks, mis üheskoos Serbia kuningriigiga moodustasid Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi (hiljem tuntud kui Jugoslaavia Kuningriik). Uus Serblaste-Horvaatide-Sloveenide kuningriik jaotati aastatel 1918–1922 krahvkondadeks ja aastatel 1922–1929 oblastiteks. Jugoslaavia Kuningriigi moodustumisega aastal 1929 sai enamus endise Horvaatia-Slavoonia kuningriigi territooriumist Sava Banovina osaks ja enamus endisest Dalmaatsia kuningriigist Primorska Banovina osaks.

Kategooria:Horvaatia ajalugu
Kategooria:Horvaatia ajaloolised riigid
Kategooria:Euroopa uusaja riigid