Kalevalamõõduline luule

Kalevalamõõduline luule on regivärsiline rahvalaul, mis põhineb läänemeresoomlaste rahvalauludes levinud ja kujunenud muistsel Kalevala-mõõdul ehk kalevalamõõdul. Kalevala luule on sündinud rauaajal, mistõttu sisaldab see teemasid esiaegsest olustikust. Samuti leidub veelgi varasemat šamanistliku sisuga luulet kiviajast ning uuemat ristiusulist ainestikku.

Vana kalevala luule säilis aastasadade jooksul suulise pärandina: uued sugupõlved õppisid luulet kuulates neid, kes oskasid lugusid peast laulda. Luule esitamiseks oli mitmeid laulmisviise, sest loitse arvesse võtmata esitati luulet üldiselt lauldes, mitte lausudes. Laulu saateks mängiti mõnikord kannelt.

Luule kogumine
Seni varaseim ja tuntuim kirjapanek kalevalamõõdulisest luulest on 16. sajandil ilmunud teoses "Soome rahva vanad runod" (1564) olev loits. Mõned uurijad on pidanud 1957. aastal Novgorodis arheoloogilistel väljakaevamistel leitud ajaloolist, kirillitsas kraabitud tohtkirja kalevalamõõdus loitsuks.

Esimene märkimisväärne luulekoguja oli 1700. aastatel tegutsenud Christfried Ganander, kes kogus luulet seda kuulates ja üles kirjutades. Gananderi tegevus ei olnud siiski veel nii viljakandev ja meisterlik, kui folkloorikogujatel 1800. aastatel. 19. sajandi Soome Suurvürstiriigi aegse teadlaskonna algatusel koguti tollal kogukondliku külakultuurina elavat kalevala luulet. Elias Lönnrot ja teised, nii õpingud lõpetanud kui ka üliõpilased, kogusid luulet ja rahvapärimust soomlaste ja läänemeresoome rahvaste hulgast. Samas selgus innuka kogumise käigus, et rahvaluule suuline pärand oli hakanud närbuma. Paljud jutuvestjad ja lauljad olid oma suguvõsa või traditsioonide viimased autentsed kultuurikandjad, kes olid sageli kõrges eas vanakesed. Siiski jätkus mõnes perekonnas pärimus kõigutamatuna ja kandus edasi järgmistele sugupõlvedele, keda kuulasid kogujate järgmised põlvkonnad. Suur osa ainestikust on kogutud enne, kui 19. ja 20. sajandi vahetusel lugulaulmistraditsioon välja suri. Mõnevõrra talletati luuletusi veel 20. sajandi esimeste aastakümnete jooksul. Õieti on suulisest pärimusest püsinud 21. sajandini mõningad lastelaulud, nagu "lenda lenda lepatriinu" (soome keeles: "lennä lennä leppäkerttu"), "oli enne onnimanni" (soome keeles: "oli ennen onnimanni") ja "tuu tuu tupakarull" (soome keeles: "tuu tuu tupakkarulla"), ning paljud kalevalamõõdus vanasõnad. 

Mõningate arvamuste kohaselt on veel olemas katkematu suulise traditsiooni lugulauljaid, aga selles ei saa enam täiesti kindel olla. Paljud 20. sajandil elavad jutuvestjad ja lauljad, nagu soome folkloristika ja mütoloogia uurija Martti Haavio neid nimetas, olid "viimased lugulauljad". Ehedat, traditsioonilist luulet (või leelot) saab tänapäeval selgeks õppida raamatutest või lindistusi kuulates. 

Tänu luule kogumisele on tänapäeva rahvapärimus- ja vanausuteadlaste kasutuses suures hulgas võrdlemisi hiljaaegseid ja mitmekülgseid andmeid möödunud sajandite uskumustest ja traditsioonidest. Suur osa talletatud luuletustest, umbes 100 000 erinevast luuletekstist, on kogutud teosesse "Soome rahva vanad runod" (soome keeles: Suomen Kansan Vanhat Runot). Kogutud kalevalamõõdulisest luulest kasutati aastatel 1835–1836 vaid väikest osa Soome rahvuseepose "Kalevala" loomiseks. Ühtlasi võib kõikjal näha selle looja Elias Lönnroti jäetud jälgi, nii värssides ja nende paigutuses kui ka loomislegendis, kuhu ta on küll teinud olulisi muudatusi.

Kalevala luule jutustab argielust, inimsuhetest ja müütidest ning muuhulgas ajaloolistest sündmustestki. Kalevalamõõduline luule sisaldab samuti loitse ja palveid. Kalevalamõõdus lauludega sooviti "tere tulemast", saadeti kedagi teele või valmistati kedagi uueks eluetapiks ette. Näiteks lauldi enne pulmi peigmehele ja mõrsjale argielust abielus, surnuid leinates väljendati kurbust nutulauludega, viletsat elu, vaesust, vallalisust ja poissmehepõlve või halba abikaasat kurdeti kurvameelsete lauludega ning samuti lauldi õnnest.

 Kalevala luule kristlikul perioodil 
Kristluse levides täienesid Soome kalevalamõõdulise luule peamiseks aineks olnud müüdid uue sisuga: laulude varasematesse vormidesse põimiti kristlikke kujundeid. Kalevala-mõõdulise luule muutumine peegeldub näiteks Soome ühes tuntuimas ja vanimas, 13.–14. sajandist pärit poeemis "Piiskop Henriku surmalaul" ehk "Laul piiskop Henriku surmast" (soome keeles: "Piispa Henrikin surmavirsi") ja 15.–16. sajandist pärit ballaadis "Elina surm" ehk Elina surmalaulus.

17. sajandit iseloomustanud karmi, konservatiivse luterluse ehk luterliku ortodoksia eesmärk oli lämmatada ja välja juurida ebakristlik traditsiooniline luule ja paganlikud kombed. See olevat ka üks põhjus, miks Lääne-Soomes, kuhu muuhulgas rajati Soome esimene peapiiskopi diötsees ehk piiskopkond, leidis aset kalevalaluule ja müütide jutustamise mandumine. Kalevala lüürika ei kadunud siiski Lääne-Soomest täielikult ja seda koguti seal kandis märgataval hulgal 19. sajandil. Kõige tuntumad on helkarunod – nelipühade ajal Valkeakoski lähedal Ritvala küla helkapeol lauldud laulud, kui noored neiud kõndisid Helkamäele. 17. ja 18. sajandil hakkas luterlik vaimulikkond religioosses luules ka ise kasutama kalevalavärsimõõtu või selle mugandusi. Üks tuntumaid on Mattias Salamniuse "Ülistuslaul Jeesusest" aastast 1690. Ka ühiskondlikud muudatused avaldasid mõju sellele, et traditsioonilisemad žanrid tõmbusid tagaplaanile ja uued tulid nende asemele.

Kalevalamõõduline luule säilis kõige kauem – kuni 20. sajandini – Ida-Soomes, ajaloolisel Pohjanmaal, Ingerimaal ja õigeusklikus Karjalas. Savo ajaloolises maakonnas oli loitsuluule ja Viena Karjala ehk Viena (vene keeles: Belomorskaja Karelija) alal müütilise eepika õitseaeg. Poeetiliste traditsioonide erinevused tulenesid ennekõike eri piirkondade ajaloolisest, kultuurilisest ja ühiskondlikust eripärast.

Kaasaegne kalevala luule
160px|pisi|Talupoegadest luuletajad Olli Kymäläinen, Pietari Makkonen ja Antti Puhakka mäletasid varasemaid ja lõid ka ise uusi luuletusi.
Luule- ja värsstekstide kollektiivses mälus säilitamine on tänapäeval peaaegu  katkenud. Erinevalt ühiselt jagatud ja loodud rahvaluulest kirjutavad uut kalevalamõõdulist luulet üksikisikud, mistõttu on personaalne loovus asendanud kalevala luules hinnatud pikaaegse traditsiooni ja eripära hoidmise väärtuse. Kaasaegse kalevala lüürika üks tuntumaid loojaid on kirjanik Eino Leino. Kalevala-mõõdus luulet sünnib veel tänapäevalgi ja selle teemavalik on lõputu. Kalevalamõõdulist luulet viljeleb ka Soome noorsugu.

Kalevala lüürika ja kalevalamõõdu edendamisele aitavad tänapäeval kaasa mh Kalevala Runokeele Selts (Kalevalaisen Runokielen Seura), mis loodi aastal 1999, ja Viena Karjala Sõbrad ry (Vienan Karjalan Ystävät ry).

Muistendid
Kalevala luule, nagu üleüldse rahvaluule, üks tähtsamaid komponente on mütoloogilised ehk rahvausundilised muistendid. Lisaks jutustustele inimeste kokkupuutest mütoloogiliste nähtuste ja olevustega on märkimisväärne osa veel loitsudel ja pulmavärssidel. Tuntud ja legendaarseid teemasid on arvukalt. Kõige laialdasema populaarsusega muistendid on maailma algusest ja sampost. "Legend sampost" räägib imelisest esemest nimetusega "sampo" ning Kalevalamaa kangelaste ja Põhjala vahelistest suhetest.

Müütide peategelased
Väinämöinen

Väinämöinen oli mitme legendi silmapaistev tegelane, seikleja ja võimas võlur, kes lausus oma loitsud ja jutustas oma lood luule või lauluna. Väinämöinen osales maailma loomises ja tegi imetegusid. Väinämöinen oli ka ebajumal, keda kummardati.
Ilmarinen

Ilmarinen oli sepp, kes saatis korda imetegusid ning oli tihtipeale koos Väinämöisega samade legendide kangelane. Ka Ilmarinen osales maailma loomises, muu hulgas on taevavõlv tema taotud. Hiljem sepistas Ilmarinen veel muidki esemeid, näiteks sampo. Algselt oli Ilmarinen ilmselt jumal taevas. 
Põhjala emand

Peaaegu kõikides Põhjalaga seotud lugudes esineb Põhjala emand ehk perenaine, kelle nimi on Louhi. Põhjala perenaine on sageli kuri või ahne ning inetu vanake. Sellest hoolimata on Põhjala perenaine  võimas nõid ja loitsija: ta võib muuta ilmaolusid ja ennastki, näiteks Kokko linnuks.
Lemminkäinen

Lemminkäinen on tuntud sõjamees ja naistemees.
Muud tegelased
Luules on muidki tegelasi.
 Kangelased, jumalad ja hinged

Kalevala luule geograafia
Vuokkiniemi oli üks piirkond, kus koguti suurel määral luulet. Seal on veel säilinud 19. sajandi miljööd. |pisi

Kalevala luules esineb nii tuntud tegelikke kui ka müütilisi asukohti. Iseäranis palju teooriaid levib kurjakuulutava Põhjala ja kangelastemaa Väinölä asukoha kohta. Näiteks on arvatud, et Põhjala asetseb kuskil Põhjalahe rannikul. Samas on arvamusi, et Põhjala ei ole tegelik, vaid ainult müütides esinev koht. Selle ettekujutuse kohaselt on Põhjala üks lahendus universumi korraldamises. Vastavalt sellele korraldusele on lõunas, taevalaotuse serval soe Linnukodu ja põhjas, maailma veeres külm Põhjala. Samuti peetakse Põhjalat haiguste, vaenlaste, pimeduse, kõleduse ja kurjuse algallikaks. Kangelaste kodumaa aga asetsevat seal, kus lauldakse kangelastest legende. Selline on sageli olnud tõeliste lugulauljate arusaam. 

Loitsud

Suur osa soome loitsudest on kalaevalamõõdulised. Sageli jutustatakse nendes, kuidas loitsitav on alguse saanud.

 Vaata ka 
 Runolaul
 Soome muinasusund
 Soome mütoloogia

 Viited 


Välislingid
 Kalevala Runokeele Selts (Kalevalaisen Runokielen Seura)
Kalevalamõõt ja Kalevala laul. (Kalevalamitta ja Kalevalan sävelmä)

Kategooria:Soome kirjandus
Kategooria:Soome mütoloogia
Kategooria:Eeposed