Liège'i piiskopkond

Liège'i vürstlik piiskopkond oli Saksa-Rooma riigi osariik Madalmaades tänapäeva Belgia alal, mida valitses Liège'i piiskop kui keisririigi vürst. Piiskopi kiriklik domeen oli palju suurem kui vürstina kontrollitav domeen.

Liège'i piiskopid omandasid vürstliku piiskopi staatuse 980. ja 985. aasta vahel, kui piiskop Notger, kes oli olnud Liège'i piiskop aastast 972, sai Saksa-Rooma keisrilt Otto II-lt ilmaliku kontrolli Huy krahvkonna üle.

Vürstlik piiskopkond kuulus 1500. aastast Alam-Reini-Vestfaali ringkonda. Selle territoorium hõlmas enamuse tänapäeva Belgia Liège'i ja Limburgi provintsidest ning mõned eksklaavid teistes Belgia ja Hollandi osades.

Lühikeseks ajaks sai sellest aastatel 1789–1791 vabariik (Liège'i vabariik), kuid aastal 1791 taastus vürstlik piiskopkond. Vürstliku piiskopi roll lõppes jäävalt aastal 1795, kui riigi annekteeris Prantsusmaa. Aastal 1815 sai sellest Madalmaade ühendkuningriigi osa ja aastal 1830 oli see selles kuningriigi osas, mis eraldus saamaks Belgiaks.

Liège'i piiskopkond ei olnud kunagi Hollandi Seitsmeteistkümne provintsi või Hispaania ja Austria Lõuna-Madalmaade osa, kuid alates 16. sajandist mõjutasid selle poliitikat tugevalt Burgundia hertsogid ja hiljem Habsburgid, de la Marcki (hollandi van der Marck) perekonna suveräänsel juhtimisel.

Aastal 1559 grupeeriti selle 1636 kihelkonda kaheksasse ülemdiakooniasse ja 28 chrétientés (praostkonda). Kõige tähtsamad linnad (bonnes villes) piiskopkonnas olid: Liège, Beringen, Bilzen, Borgloon, Bree, Châtelet, Ciney, Couvin, Dinant, Fosses-la-Ville, Hamont, Hasselt, Herk-de-Stad, Huy, Maaseik, Peer, Sint-Truiden, Stokkem, Thuin, Tongeren, Verviers, Visé ja Waremme.

Maastrichti linn langes vürstliku Liège'i piiskopi ja Brabanti hertsogi (hiljem Ühendatud provintside Generaalstaatide) ühisvalitsemise alla. Teine vürstliku piiskopkonna linn säilitas seega oma status aparte läbi kogu ancien régime.

 Keskaegne vürstlik piiskopkond 

pisi|Kaart näitab 1559. aasta eelset keskaegset Liège'i piiskopkonda (roheline), mis tekkis Civitas Tungrorumist ja oli ilmselt samades piirides

Keskaegsete piiskoppide piiskopkond oli aastani 1559 palju suurem, kui vürstkond nende valduses. See Liège'i kiriku vürstlik domeen laienes järk-järgult annetuste ja omandamistega. 10. sajandil said piiskopid ilmaliku võimu Huy krahvkonna üle – oli juba osa piiskopkonnast. Notger (972–1008), tagades Huy's feodaalvõimu, tegi ennast suveräänseks vürstiks. Tema järglaste selline staatus püsis kuni Prantsuse revolutsioonini: ja läbi kogu selle perioodi ligi 8 sajandit suutis Liège'i vürstlik piiskopkond säilitada oma autonoomiat, kuigi teoreetiliselt oli see Saksa-Rooma riigi osa. See näiline sõltumatus võlgnes suuresti piiskoppide võimekusele, kes mitmel juhul mängisid tähtsat osa rahvusvahelises poliitikas, olles strateegilises asukohas Prantsusmaa ja Saksamaa vahel.

Läbi kogu keskaja laienes piiskopkond edasi Bouilloni isandkonna võrra aastal 1096 (loovutati aastal 1678 Prantsusmaale), aastal 1366 omandati Looni krahvkond (prantsuse Looz) ja aastal 1568 Horne'i krahvkond.

Notger, vürstkonna asutaja, ehitas ka Püha Lambertuse toomkiriku, samuti piiskopipalee. Ta oli ka seotud muude ehitistega linnas, mis õitses tema valitsemise ajal (Püha Pauluse, Püha Johannese, Püha Risti ja Püha Denise kirikud). See piiskop tugevdas ka linna kihelkondlikku organisatsiooni. Ta oli üks esimesi kirikujuhte, kes levitas Hingedepäevast kinnipidamist, mida ta oma piiskopkonnas juurutas. Notgeri valitsusajal, pärast Ebrachari tehtud tööd, haridusasutused Liège'is õitsesid. Nende kahe piiskopi (ja Wazoga) "Liège'i koolid olid tegelikult oma aja ühed säravaimad kirjanduskolded". 11. sajandil oli linn tõepoolest tuntud kui Põhjala Ateena. "Liège hõlmas seoses teadusega rohkem kui sajandiks rahvaste seas koha, mida pole kunagi taassaavutanud". Järgmise piiskopid, Balderich Loonist (1008–19018), Wolbodo (1018–1021), Durand Liège'ist (1021–1025), Reginhard Liège'ist (1025–1038), Rithard (1038–1042), õppinud Wazo ja Dietwin Liège'ist (1048–1075), kandsid Notgeri pärandit vapralt edasi. Koolid kujundasid palju hiilgavaid õpetlasi ning andsid katoliku kirikule paavstid Stephanus IX ja Nicolaus II. Piiskopkond andis ka Pariisi Ülikoolile mitu tähtsat doktorit – Guillaume de Saint-Thierry, Gerard Liège'ist ja Godefroid de Fontaines. Alger Liège'ist (1055–1131) oli ajastu tähtis haritlane. Esmalt nimetati ta Püha Bartolomeuse kiriku diakoniks ja lõpuks taandus Cluny kloostrisse.

Henri de Verduni (1075–1091) valitsusajal kutsuti ellu tribunal (tribunal de la paix) sõjast hoidumiseks ja Jumalarahu kindlustamiseks. Otbert (1091–1119) kasvatas vürstkonna territooriumi Bouilloni isandkonna ostmisega. Ta jäi ustavaks keiser Heinrich IV-le, kes suri tema külalisena. Frédéric de Namuri (1119–1121) austatakse kui märtrit. Alexander I (1128–1134) valitsemisajal külastasid Liège'i paavst, keiser ja püha Bernard. Rudolf von Zähringeni piiskopiaega tähistas reformaator Lambert le Bègue jutlustamine, keda tunnustatakse begiinide asutajana.

Albert van Leuven valiti Liège'i piiskopiks aastal 1191, kuid keiser Heinrich VI andis piiskopitooli ettekäändel, et valimised olid kahtlased, Lothar von Hochstadenile. Alberti valimise kinnitas paavst aastal 1192, kuid varsti pärast ametikohale asumist mõrvati ta Reimsis kolme Saksa rüütli poolt. On tõenäoline, et keiser korraldas selle mõrva, kuid Albert kanoniseeriti. Aastal 1195 tunnustas Albert van Cuyck (1195–1200) ametlikult Liège'i rahva poliitilisi õigusi. 12. sajandi jooksul saavutas toomkapiitel koos piiskopiga suurema rolli vürstkonna ajaloos.

Võitlused ülem- ja alamklasside vahel, millesse vürstlikud piiskopid sageli sekkusid, arenesid läbi 13. ja 14. sajandi ning tipnesid 15. sajandil piiskopilinna rüüstamise ja purustamisega. Robert de Thourotte'i (1240–1246) valitsemisajal viis Beaureparti kloostri nunn püha Julienne ellu mitmeid visioone kavatsusega korraldada pidustus püha sakramendi auks. Pärast mitmeid kõhklusi kinnitas piiskop tema idee, kuid surm hoidis pidustuse tekke ära. Töö lõpetamine jäi endisele dominiiklaste priorile Liège'is, Hugues de Saint-Cherile, kes tuli linna tagasi paavsti legaadina. Aastal 1252 tegi Hugues püha sakramendi pidustuse oma piiskopkonnas kohustuslikuks. Jacques Pantaléon, kes pärast Liège'is ülemdiakoniks olemist valiti paavstiks, kui Urbanus IV, julgustas püha õhtusöömaaja pidustuste järgimist kogu kirikus. Veel üks Liège'i ülemdiakon sai paavstiks nime all Gregorius X ja kukutas võimult vääritu Heinrich III von Gelderni (1247–1274). Adolphe de La Marcki (1313–1344) valitsemisajal 1316. aastal sõlmitud Fexhe rahu reguleeris suhteid vürstliku piiskopi ja tema alamate vahel. Sellest hoolimata jätkusid sisemised lahkhelid ja Arnold van Horne (1378–1389) piiskopivalitsus tähistas rahvapartei võitu. Aastal 1366 annekteeriti piiskopkonda Looni krahvkond.

 Burgundia mõju 

pisi|Peapiiskopipalee Liège'is

Pärast Flandria krahvi Lodewijk van Male surma aastal 1384 alustasid Madalmaad ühinemist Burgundia Madalmaadeks. Kuigi vürstkond oli nimeliselt veel sõltumatu, kasvatasid Burgundia hertsogid oma mõju selle valitsuses.

Pärast Baieri-Straubingi hertsogi Wilhelm II surma aastal 1417 päris Hainaut', Hollandi, Zeelandi krahvkonna tema ja Philippe Julge ning Flandia krahvinna Margaret III tütretütar Jacoba, kes pidi aastal 1432 loovutama krahvkonna koos Hollandiga Burgundia hertsogile Philippe Heale. Viimane sõltumatu krahvinna suri 8. oktoobril 1436 (arvatavasti tuberkuloosi) Teylingeni lossis Haagi lähistel (kuhu ta on maetud), tema valdused liidendati Burgundia Madalmaadega.

Baieri-Straubingi hertsogi Wilhelm II surma järel päris Baieri-Straubingi, tema vend Liège'i piiskop ning Baieri-Straubingi hertsog Johann III, kes nõudis ka Hollandi, Zeelandi krahvkonda oma pärandina ning teda toetas ka Saksa kuningas Sigismund. Jacoba sõlmis oma valduste kaitseks ebaõnnestunud abielud (1415–1417) Prantsusmaa kuninga Charles VI poja, Touraine hertsogi ja dofään Jeani, (1418–1421) nõbu Brabanti hertsogi Jean IV ning (1422–1428) Inglismaa ajutise regendi, Inglismaa kuninga (1422–1461) Henry VI onu, Gloucesteri hertsogi Humphreyga. Brabanti hertsog Jean IV ja Jacoba sõda Johann III oli ebaedukas, nad ei suutnud vallutada 1418. aastal piiramisega Dordrechti ning 1419. aastal sõlmis Jean IV, Johann III-ga Woudrichemi lepingu, millega tunnistas Johann III Hollandi regendina ja pantis talle 12 aastaks sõjakulude katteks Hollandi ja Zeelandi krahvkonna. Vastuolude Jeaniga tõttu saavutas Jacoba vastupaavst Benedict XIII poolt abielu lahutamise.

Burgundia hertsogid laiendasid oma territooriume Madalmaades mitmete keiserlike valduste omandamisega: hertsog Philippe Hea ostis aastal 1421 Namuri krahvkonna, päris aastal 1430 Brabanti hertsogi Jean IV surma järel Brabanti ja Limburgi hertsogkonnad ning hõivas aastal 1432 Hainaut', Hollandi ja Zeelandi krahvkonnad ning aastal 1441 Luksemburgi hertsogkonna.

Louis de Bourbon (1456–1482) pandi Liège'i troonile Burgundia hertsogi Philippe Hea poliitiliste mahhinatsioonidega. Rahvas seisis Burgundia võimule vastu, mis viis Liège'i sõdadeni, Dinanti purustamiseni aastal 1466 ja Liège'i purustamiseni aastal 1468 Charles Südi poolt, tähistades demokraatliku ülemvõimu lõppu vürstkonnas.
 Habsburgide mõju 
pisi|Vürstliku piiskopkonna enklaav Madalmaades, 1556–1648
Saksa-Rooma keiser Karl V lõpetas Saksa-Rooma riigi Seitsmeteistkümne provintsi ühendamise 1540. aastatel ja mitteametlikult kontrollis ka vürstkonda. Ta nimetas ametisse Érard de La Marcki (1505–1538), kes tõi taastumise. Érard oli valgustatud kunstide kaitsja. See oli tema, kes alustas võitlust protestantlike reformijate vastu, mida tema järglased edasi viisid, eriti Gerard van Groesbeek (1564–1580). Olles selles võitluses abiks, andis paavst Paulus IV välja bulla (Super Universi, 12. mai 1559), millega asutas Madalmaades uued piiskopkonnad. Uued piiskopkonnad loodi suuresti Liège'i piiskopkonna arvelt; paljud selle kihelkonnad anti Roermondi, 's-Hertogenboschi ja Namuri piiskopkondadele, või liideti olemasolevate Mecheleni ja Antwerpeni piiskopkondadega. Praostkondade arv Liège'i piiskopkonnas vähenes 13-ni.

Liège moodustas viimase lüli Habsburgide liitlaste ahelas, mis tekitas niinimetatud Hispaania tee, sõjalise koridori Hispaania kontrollitavate Lombardia ja Hispaania Madalmaade vahel. Olles täielikult ümbritsetud Hispaania territooriumist oli Liège kaitstud neutraliteedilepingutega, mis lubasid Hispaania vägede liikumise läbi vürstliku piiskopi territooriumi tingimusel, et need ei veeda mitte rohkem kui kaks ööd ühes kohas. Vürstliku piiskopkonna tähtsus Habsburgide sõjalisele logistikale Kaheksakümneaastases sõjas põhjustas Hispaania sissetungi Hollandi sissetungi tõrjumiseks aastal 1595.

Enamus piiskoppe 17. sajandil olid välismaalased, paljud neist valdasid mitut piiskopkonda korraga. Nende sagedased eemalolekud andsid vabad käed Chiroux' ja Grignoux' vasallidele, mille Maximilian Heinrich von Bayern (Kölni peapiiskop 1650–1688) 1681. aasta ediktiga peatas. 18. sajandi keskpaigas hakkasid Prantsuse entsüklopedistide ideed jõudma Liège'i; piiskop Velbrück (1772–1784) soodustas nende levikut ja valmistas seega ette tee Liège'i revolutsioonile. Olles osaliselt seotud Prantsuse revolutsiooniga, arenes protest vürstliku piiskopi Cesar van Hoensbroecki absolutistliku valitsemise vastu 1789. aastaks Liège'i revolutsiooniks. 1791. aasta alguses purustati revolutsioon Saksa-Rooma riigi vägede poolt.

Vürstlik piiskopkond kaotati aastal 1795, kui see annekteeriti Prantsusmaa poolt. Selle territoorium jagati Meuse-Inférieure'i, Ourthe'i ja Sambre-et-Meuse'i departemangude vahel.

 Galerii 

 Vaata ka 

 Liège'i piiskoppide loend

Kategooria:Saksa-Rooma riigi valdused
Kategooria:Belgia ajalugu
Kategooria:Piiskopkonnad