Madalmaade ühendkuningriik

Madalmaade ühendkuningriik (1815–1839) (hollandi Verenigd Koninkrijk der Nederlanden, prantsuse Royaume uni des Pays-Bas) on mitteametlik nimi, mida kasutati viitamisel Madalmaade kuningriigile (hollandi Koninkrijk der Nederlanden, prantsuse Royaume des Belgiques) pärast Prantsuse esimese keisririigi osadest loomist ja enne uue Belgia kuningriigi eraldumist sellest aastal 1830.

See riik, millest suur osa on tänapäeval Madalmaade Kuningriik, koostati endisest Hollandi vabariigist (Seitsme Madalmaa (Provintsi) Ühendatud Vabariik) põhjas, endistest Austria Madalmaadest lõunas ja endisest vürstlikust Liège'i piiskopkonnast. Oranje-Nassau dünastia tuli selle uue riigi monarhideks.

Madalmaade ühendkuningriik lagunes pärast 1830. aasta Belgia revolutsiooni. Madalmaade kuningas Willem I keeldus Belgia riiki tunnistamast kuni 1839. aastani, mil ta langes Londoni lepingu surve alla. Alles siis lepiti täpsed piirid kokku.

Tänapäeval on Benelux (loodud aastal 1944 Hollandi, Belgia ja Luksemburgi vahel) kuidagi endise Madalmaade ühendkuningriigi "kauge järeltulija". Nende poliitilised süsteemid on väga sarnased ja hollandi keel on ametlik ja kohalik keel 83% rahvastikust.

 Oranje-Nassau prints Willem, uus Hollandi suverään 

Pärast Madalmaade vabastamist aastal 1813 Preisi ja Vene vägede poolt oli iseenesestmõistetav, et mistahes uut režiimi hakkab juhtima Oranje-Nassau prints Willem Frederik, viimase asehalduri Willem V van Oranje-Nassau ja printsess Wilhelmine von Preußeni poeg. Willem tuli Haagi, kus 6. detsembril pakuti talle kuningatiitlit. Ta keeldus ja kuulutas end Ühendatud Madalmaade vürstkonna "suveräänseks vürstiks".

 Ühendamine Willem I alla 

Viini kongressil aastal 1815 pidi Prantsusmaa loobuma võimust Lõuna-Madalmaades. Läbirääkimised ei olnud kerged, kuna Willem püüdis saavutada niipalju, kui võimalik. Tema mõtted Ühendatud Madalmaadest põhinesid Hendrik Van der Nooti tegudel, viimane oli jurist ja poliitik ning üks peamisi tegijaid Lõuna-Madalmaade revolutsioonis Austria keisri (1789–1790) vastu. Aastal 1789, pärast seda, kui Lõuna-Madalmaad kuulutasid end sõltumatuks, teadis Hendrik, et see oli nõrk riik, ja ta püüdis ühineda Seitsme Madalmaa (Provintsi) Ühendatud Vabariigiga. Sealt alates ei unustanud Willem seda kunagi ja pärast Napoleoni langust nägi ta võimalust.

Tehti kolm erinevat stsenaariumi:

 Põhja-Madalmaad taastatakse selle vanades piirides ja Lõuna-Madalmaadest saab puhverriik suurriigi, nagu Austria, võimu all.
 Kui Lõuna-Madalmaad jäävad (osaliselt) Prantsusmaale, tuleb Põhja-Madalmaid laiendada Nete jõeni või tõenäoliselt kogu Flandriani. Selles stsenaariumis peaksid ka Saksamaa osad saama Hollandile. Piir peaks kulgema Mecheleni-Maastrichti-Jülichi-Kölni-Düsseldorfi joonel, kus see lõpeb Reini jõel.
 Prantsusmaa oma vanades piirides, Põhja-Madalmaad ühendatakse Lõuna-Madalmaadega, samuti kõik Saksa territooriumid Reini vasakkaldal ja Moselist põhjas ning vana Bergi hertsogkond ja vana Nassau hertsogkond Reini paremkaldal.

Esimesed kaks stsenaariumi tulid 1813. aastal pärast Leipzigi lahingut tehtud "Hollandi Memorandumist". Viimane stsenaarium tuli Willemilt endalt. Esimene stsenaarium ei tulnud kunagi kõneks, kuna suurriigid (Suurbritannia, Preisimaa, Austria ja Venemaa) pidasid sõltumatut Lõuna-Madalmaad/Belgiat Austria printsi all liiga nõrgaks ja Austria ei olnud huvitatud seda tagasi võtma.

Hollandi küsimus sai probleemiks. Euroopa suurriigid valisid viimase stsenaariumi, kuid ei tahtnud minna Hollandi suurendamisega nii kaugele kui Willem.

Lõpuks andsid Londoni kaheksa artiklit Willemile järgmised maad:

 Seitsme Madalmaa (Provintsi) Ühendatud Vabariik
 Austria Madalmaad oma 1789. aasta piirides (seega ilma Prantsuse Flandriata)
 Liège'i piiskopkond, kuid Preisimaa kasuks tehti selle piiridele väikseid muudatusi

Luksemburgi hertsogkonda ei antud täielikult Willemile, kuna see oli Saksa Liidu liige. Willem nõudis siiski, et Luksemburg saaks Madalmaade osaks, kuna ühendatud Madalmaad olid tugevamad kui puhver Prantsusmaale. Ajalooliselt oli see olnud Seitsmeteistkümne provintsi või Burgundia Madalmaade osa aastani 1648, kuid Luksemburg oli veel vaidluste osa.

1. märtsil 1815, kui Viini kongress alles käis, põgenes Napoleon Elbalt ja kogus Euroopa suurriikide vastu suure armee. Ta alistati Preisi, Briti, Belgia, Hollandi ja Nassau (Oranje printsi juhitud) vägede poolt Waterloo lahingus.

Vastuseks kuulutas Willem 16. märtsil 1815 Madalmaad kuningriigiks ja enda kuningaks Willem I nime all.

Veelgi enam, 31. mail 1815 sõlmis Willem Viini kongressil lepingu, millega ta loovutas Oranje-Nassau vürstkonna Luksemburgi hertsogkonna eest Preisimaa kuningriigile. Kui Willem loobus olemast Oranje-Nassau vürst Willem VI ja sai Luksemburgi suurhertsog Guillaume I-ks, ülendati hertsogkond suurhertsogkonnaks personaalunioonis Madalmaadega – kuigi jäi Saksa Liitu, olles mehitatud Preisi vägedega Hollandi kuninga nimel.

Ühendamisega täitis Willem oma eelkäija Oranje Willemi (tuntud ka kui Willem Vaikija) unistuse, kes alustas sellega aastal 1579.

 Terminoloogia 

"Royaume uni des Pays-Bas" ei olnud kunagi selle lühiealise kuningriigi prantsuskeelne ametlik nimi. See prantsuskeelne mitteametlik nimi püsis tavakeeles, et vältida segadusi ülejäänud Hollandiga pärast Belgia revolutsiooni ja lahkulöömist (1830–1839). Nii rahvusvahelistes lepingutes kui ka riigi õigusaktides oli riik prantsuse keeles "Royaume des Belgiques" ("Belgiques" mitmuses) ja "Royaume des Pays-Bas".

17. sajandist kuni 1830. aasta revolutsioonini oli inglise keeles "Netherlands", hollandi keeles "Nederlanden", ladina keeles "Belgium" (või "Belgica") ja prantsuse keeles "Pays-Bas" või "Belgique" (ainsuses) enam-vähem vaheldumisi. Näiteks Hollandi koloonia Uus-Madalmaad (Põhja-Ameerikas) oli ladina keeles "Nova Belgica" või "Novum Belgium", hollandi keeles "Nieuw-Nederland" ja prantsuse keeles "Nouvelle-Hollande". Samuti olid Belgia Ühendriigid (esimene sõltumatu ja lühiealine Belgia riik, 1789–1790) prantsuse keeles "États belgiques unis", hollandi keeles "Verenigde Nederlandse Staten" ja ladina keeles "Status Belgii Fœderati" või "Belgium Fœderatum".

Oranje režiimi alguses tekkisid karmid arutelud – eriti lõunaprovintsides – viisi üle, kuidas "kvalifitseerida" uue kuningriigi elanikke ja kuningriiki ennast. Tavakeeles (nii flaami kui ka prantsuse) ei olnud probleem rääkida "de Nederlanden" või "les Pays-Bas" kohta. Flaamidele ei olnud kerge, kuid mitte täiesti asjakohatu viidata sõnaga "Nederlanders" (adj. "Nederlands"), isegi kui nad eelistasid viidata "Belgen" (adj. "Belgisch"). Vastupidi oli prantsuskeelsele eliidile täiesti ebaoluline rääkida "Néerlandais" (kuningas Willem tahtis luua prantsuskeelset neologismi "Néerlande"...) ja nad nõudsid nimetust "Belges". Niisiis, seistes vastakuti laia protestiga lõunapoolse eliidi poolt, otsustas režiim tõlkida hollandikeelsed "Nederlanden", "Het Nederlandse volk", "Nederlanders" ja "Nederlands" prantsuse keelde "Belgiques", "Le peuple belge", "Belges" ja "belge". Veelgi enam, prantsuse keeles ei viidatud "langue néerlandaise", vaid "langue belgique".

Kuid isegi viimane otsus põhjustas lõunas segadusi: mõned valloonid ja flaamid (prantsuskeelsed ja flaamikeelsed) kaebasid jõuliselt, väites, et nad ei taha jagada "oma" nime "hollandlastega". Selle "terminoloogilise segaduse" keerukuse illustreerimiseks sobib hästi näide, et üks kõige radikaalsemaid ja vabariikliku opositsiooni lõunas välja antud ajalehti oli nimega... Le Courrier des Pays-Bas.

Pärast Belgia eraldumist valisid lõunaprovintsid ametlikuks nimeks "Belgia kuningriik". Prantsuse keeles kutsuti uut riiki "Royaume de Belgique" ("Belgique" ainsuses), samas oli vaja leida neologism flaamide kasutatavale hollandikeelsele ametlikule nimele: "Koninkrijk België". Lõpuks, et luua selge erinevus põhjaprovintsidest, sai ametlikuks ladinakeelseks nimeks "Regnum Belgicæ" või "Belgica" (ja mitte enam "Regnum Belgii" või "Belgium", mis mõlemad reserveeriti põhjale kuni 20. sajandi eelõhtuni). Sealt alates olid ladinakeelsed (enamasti au)nimed põhjale "Nederlandia" ja mõnikord "Batavia".

 Kuninga võim 

Äsjaloodud kuningriik ei olnud nagu Holland või Belgia täna. Põhiseaduse järgi oli kuningas Willemil palju rohkem võimu, kui kuningal või kuningannal tänapäevases konstitutsioonilises monarhias.

Madalmaade parlamendi teises kojas oli 110 liiget, kellest 55 valiti põhjast ja 55 lõunast. Esimese koja nimetas kuningas ja see koosnes vanadest ja uutest aadlikest.

Madalmaades oli kaheksa ministrit, kes ei pidanud vastutama teise koja ees, vaid ainult kuninga enda ees. Tegelikult järgisid nad tema nõudmisi.

 Provintsid 

Kuningriik koosnes 17 provintsist (BE tähendab praeguse Belgia osa, NL tähendab praeguse Hollandi osa).

Põhjas säilitasid provintsid endiste Prantsusmaa departemangude halduspiirid, mis olid kujundatud vastavalt seitsmele endisele ühendatud Madalmaade provintsile.

Lõunas kujundati provintsid laias laastus vastavalt endistele Prantsusmaa departemangudele, kuid "Restauratsiooni" vaimus nimetati nad ümber viitama endistele revolutsioonieelsetele Lõuna-Madalmaade ja Liège'i vürstkondadele.

 Antwerpen (BE) : endine Deux-Nèthesi departemang
 Drenthe (NL)
 Ida-Flandria (BE) : endine Escaut' departemang (ilma Zeelandi Flandriata)
 Friisimaa (NL)
 Gelderland (NL)
 Groningen (NL)
 Hainaut (BE) : endine Jemmapesi departemang
 Holland (NL)
 Limburg (NL/BE: Limburg, NL ja Limburg, BE) : endine Meuse-Inférieure'i departemang
 Liège (BE) : endine Ourthe'i departemang
 Namur (BE) : endine Sambre-et-Meuse'i departemang
 Põhja-Brabant (NL)
 Overijssel (NL)
 Lõuna-Brabant, aastast 1831 Brabant (BE) : endine Dyle'i departemang
 Utrecht (NL)
 Lääne-Flandria (BE) : endine Lys'i departemang
 Zeeland (NL)

 Majanduslik ja sotsiaalne areng 

Majanduslikult uus riik õitses, kuigi paljud inimesed põhjas olid töötud ja elasid vaesuses, kuna suur hulk Inglise kaupu destabiliseeris Hollandi turu.

Kuigi rahaliselt stabiilne, omas ka lõuna riigivõla kohustust, kuid sai uusi turge Hollandi kolooniates. Paljude vaesuses elanud inimeste heaolu paranes lõunas, kuna kaubanduskasumit kasutati suurtes projektides.

Willem püüdis jagada rahvuslikku rikkust palju võrdsemalt, muu hulgas järgmiste tegudega:

 Uute teede ehitus
 Uute kanalite kaevamine ja olemasolevate laiendamine/süvendamine (Põhja-Hollandi kanal, kanal Gentist Terneuzenisse, Brüsseli-Charleroi kanal, Moselle'i kanal, Liège'i kanal)
 Terasetööstuse laiendamine lõunasse
 Meetermõõdustiku kasutuselevõtt
 Uute impordi- ja ekspordimaksude kehtestamine
 Antwerpeni sadama avamine

Nende tegudega kasvas puuvilla, lina, relvade ja terasetoodete eksport. Antwerpeni laevastik kasvas 117 laevani. Mõned nendest projektidest asutas kuningas Willem ise.

Haridussüsteemi laiendati. Willemi valitsemisajal kahekordistus kooliskäivate laste arv 150 000-lt 300 000-ni, avati 1500 uut riigikooli. Eriti vajas koole lõuna, kuna palju inimesi ei osanud lugeda või kirjutada.

Aastal 1825 asutas Willem Hollandi Kaubandusühingu (hollandi Nederlandse Handels Maatschappij), et kasvatada kaubandust kolooniatega.

Tee eraldumisele
pisi|vasakul|260px|Holland, Belgia, Luksemburg ja Limburg aastal 18391, 2 ja 3 Madalmaade Ühendkuningriik (aastani 1830)1 ja 2 Hollandi kuningriik (aastast 1830)2 Limburgi hertsogkond (1839–1867) (Saksa Liidus aastast 1839 kompensatsioonina Vallooni Luksemburgi eest)3 ja 4 Belgia kuningriik (aastast 1830)4 ja 5 Luksemburgi suurhertsogkond (piirid aastani 1830) 4 Luxembourgi provints (Vallooni Luksemburg, aastal 1839 Belgiale)5 Luksemburgi suurhertsogkond (Saksa Luksemburg; piirid aastast 1839)Sinisega Saksa Liidu piirid
Sotsiaalsed erisused
Sotsiaalselt põhjustas ühendamine palju probleeme. Kuigi Willem võttis ette alustada ühtse rahva loomist, sai varsti selgeks, et põhi ja lõuna on 200 aastaga pärast lõuna tagasivallutamist Habsburgide poolt triivinud kultuuriliselt kaugele. Burgundia ja kalvinistlikud mõtteviisid teineteist ei sallinud eriti. Põhi ja lõuna omasid erinevat ajaloolist tausta ning nii hollandi- kui ka prantsuskeelsed inimesed kartsid allutamist teineteisele.

Prantsusmaa mängis siin rolli "Légion belge et parisienne" kaudu, mida rahastasid erafondid, kuid Prantsuse valitsuse loal, et teha ühendamine Prantsusmaaga võimalikuks. Keelereform aastal 1823 kavatses teha hollandi keele ametlikuks keeleks flaami provintsides, kuna see oli enamuse flaami rahvastiku keel. See reform kohtas tugevat vastuseisu flaami ülem- ja keskklassides, kes siis olid enamasti prantsuskeelsed.
Usulised ja poliitilised erisused
Usk oli samuti eraldumise põhjus. Kui põhi oli valdavalt protestantlik, oli lõuna katoliiklik. Katoliku kirik nägi oma mõju langust kuninga kasuks. Kuningas ehitas üle 1500 riigikooli, kus kirik ei olnud enam hariduse andja. Ka põhi oli teinud iseseisvat ajalugu ja kogenud kuldaega. Nii nägi Hollandi rahvas Belgiat rohkem omandatud territooriumina kui partnerina. Kuigi 62% rahvastikust elas lõunas, oli neile Generaalstaatides antud sama arv esindajakohti, samas rohkemate provintside arvuga põhja esindas alamkojas enamus; seega suurema rahvaarvuga Belgia oli märgatavalt alaesindatud.

Kategooria:Hollandi ajaloolised riigid
Kategooria:Euroopa uusaja riigid
Kategooria:Hollandi ajalugu