Muuli leprosoorium

Muuli leprosoorium oli leeprahaigete haigla (leprosoorium). See asus Tartu lähedal Muuli talus, praegu on see koht juba Tartu linna Veeriku linnaosas.A. Sarv. "Meenutades vanu asju hoiame mõnikord ära uued probleemid". Hippokrates 29/ 2001. Lk 562-563

Asutamine
Muuli leprosoorium asutati Liivimaa Leepratõrje Seltsi ja Tartu ülikooli kirurgiaprofessori Eduard von Wahli ettevõtmisel 1891. aastal. See oli esimene selle seltsi poolt avatud leprosoorium ja ühtlasi esimene spetsialiseeritud asutus pidalitõbiste tarvis Eestis.

Algul oli plaan leprosoorium avada Ninasi postijaama, kuid selle ümberehitamine venis ning üüriti linnale lähemal asuv Muuli talu, mis ehitati arhitekt Reinhold Guleke juhtnööride kohaselt ümber. Esimene pidalitõbine, kes võttis endale ka majahoidja kohustused, asus Muulile elama 25. septembril (vkj) 1891. Ametlikult avati pidalitõbiste maja 1. oktoobril. 

1891. aasta lõpuks oli majas 14 haiget. 1892. aastal tuli juurde 23 haiget, neist 5 suri, 10 haiget viidi üle vastavatud Ninasi leprosooriumisse Peipsi äärde. Varjupaigast lahkus 8 haiget, kes polnud enam nakkusohtlikud. Aasta lõpuks oli haigete arv jälle 14. 

1917. aastal viidi kõik haiged üle Tarvastu leprosooriumi.

Muulil algas töö uuesti 1922. aastal"Muuli leprosoorium 40-aastane". Postimees nr 270, 5. oktoober 1931, mil asutus liideti dermatoloogia polikliinikuga. Juhataja Aleksander Paldrockile anti õigused koondada Muulile ka teistest haiglatest huvitavamad juhtumid ning kasutada neid nii õppetegevuseks kui teaduslikus töös. Leprosooriumi tööd juhtis halastajaõde ning arst oli dermatoloogia polikliiniku noorem assistent.

Alumisel korrusel oli kaks naiste ja üks meeste palat, söögituba, köök ja veranda. Teisel korrusel puutööruum, palat raskematele haigetele ning arstituba. Leprosooriumil oli ka oma pesuköök ja saun. Haigeile oli ette nähtud 16 kohta. Majapidamistööd olid ära jaotatud patsientide vahel, kokad ja pesupesijaid said oma töö eest ka väikest tasu. 

Leprosooriumis hooliti haigetest ja nende elu prooviti igati paremaks muuta. Kõigil soovijail oli haigla aias oma maalapp, mida harida, lisaks üldkasutuses puuvilja- ja marjaaed. Haigete meelelahutuseks oli väike raamatukogu ning 1930. aastast ka raadio.

Muuli leprosooriumit ei suletud. Selle tegevus lõppes, kui Nõukogude väed vallutasid 1944. aastal Tartu. Haiged jooksid laiali, hiljem paigutati nad teistesse Eesti leprosooriumitesse. 

Tänapäeval
Tänapäeval on hoonest alles vaid veidike vundamenti. Leepravastase võitluse algataja professor Wahli auks püstitati leprosooriumi ette lihtne kivist mälestusmärk kirjaga "Zur Erinnerung an Prof. Dr. Ed. von Wahl der Lepraverein"Dr. med. Herbert Normann. Pidalitõbiste maja. Olion 2/ 1932. Lk 71, mis on tänaseni säilinud.

Muuli leprosooriumil oli oluline koht leeprahaigete ravis, seal tegeleti aktiivselt teadustööga leepra paremaks tundmaõppimiseks ja ravimi väljatöötamiseks. Haigla oli tuntud ka väljaspool Eestit, seda näitavad arvukate välisleproloogide külastused.

 Arstid 
 Voldemar Gerlach 1891–1892
 Heinrich Koppel 1892–1917
 Rudolf Sääsk 1922–1923
 Adele Lind-Lik 1923–1924
 Albert Otsing 1924–1925
 Anton Rängel 1925–1927
 Ludmilla Naumov-Golubov alates 1927

Viited

Välislingid
Tartu ülikooli leprosoorium "Muuli" Tartus Veerikul, foto 1920. aastast
"Muuli leprosoorium 40-aastane". Postimees nr 270, 5. oktoober 1931

Kategooria:Tartu raviasutused