Spordipsühholoogia

Spordipsühholoogia on interdistsiplinaarne teadus, mis seob näiteks biomehhaanika, füsioloogia, kinesioloogia ja psühholoogia. See uurib, kuidas mõjutavad sooritust psühholoogilised tegurid ning kuidas spordis osalemine ja harjutamine mõjutavad psühholoogilisi ja füüsilisi tegureid. Lisaks psühholoogiliste oskuste treeningule soorituse parandamiseks, võib spordipsühholoogia sisaldada tööd sportlaste, treenerite ja lapsevanematega, mis puudutab vigastusi, rehabilitatsiooni, suhtlemist ja meeskonnatööd. 

 Ajalugu 
Spordipsühholoogia sünnimaaks peetakse Saksamaad. Esimese selle valdkonna labori asutas dr. Carl Diem Berliinis 1920. aastal . Oluliseks oli ka kehakultuuri kolledži loomine (Deutsche Hochschule für Leibesübungen) Charlottenburgis Robert Werner Schulte poolt, kes kusjuures oli kuulsa eksperimentaalpsühholoogi Wilhelm Wundti õpilane. Laboris testiti nii sportlaste füüsilisi kui ka psühholoogilisi omadusi, lisaks hakkas Schulte pidama spordipsühholoogia loenguid. 1921. aastal avaldas ta raamatu "Body and Mind in Sport".

Mõni aasta hiljem hakati spordipsühholoogiauuringuid tegema ka Leningradis ja Moskvas (avajaks A. Z. Puni) ning Illinoisi Ülikoolis (C. Griffith). Rohkem hakati spordipsühholoogiasse panustama 20. sajandi keskel ja lõpus tollase suure riikidevahelise konkurentsi tõttu. Peeti oluliseks häid tulemusi ülemaailmsetelt spordivõistlustelt, mistõttu hakati otsima võimalusi tulemuste parandamiseks. 

Esimese eksperimendi, mida võib lugeda spordipsühholoogiaalaseks, tegi USA-s 1898. aastal psühholoog Norman Triplett. Ta leidis, et jalgratturite sõit oli kiirem siis, kui nendega sõitis kaasa võistleja või "jänes".  Oma tulemustest kirjutas Triplett artiklis "Lihasjõu tekitamise tegurid hea tempo tekitamisel ja võistlemisel" ("The Dynamogenic Factors in Pacemaking and Competition”), mis ilmus 1898. aastal ajakirjas American Journal of Psychology. 

 Coleman Griffith 
Coleman Griffith töötas Ameerikas Illinoisi Ülikoolis, kus tegi põhjaliku spordipsühholoogiale keskenduva uurimistöö. Ta uuris korv- ja jalgpallurite nägemise fookust ja tähelepanu, ning oli huvitatud nende reaktsiooniajast, lihaste pingutamisest-lõdvestamisest ja vaimsest teadlikkusest.  Kuni labori sulgemiseni 1932. aastal jätkas ta uuringuid ning praktiseeris spordipsühholoogiat ka väljaspool ülikooli. Laborit kasutati sportlaste sooritust mõjutavate tegurite ning võistlussporti puudutavate psühholoogiliste ja psüühiliste nõudmiste uurimiseks. Seal avastatu andis Griffith edasi treeneritele ning aitas palju kaasa nii sportlikku sooritust puudutavate psüühiliste kui ka psühholoogiliste teadmiste levikule. Kaks tema tähtsamat raamatut olid "The Psychology of Coaching" (1926; 'treeneritöö psühholoogia') ning "The Psychology and Athletics" (1928; 'psühholoogia ja sport'). Coleman Griffith oli ka esimene, kes kirjeldas spordipsühholoogi ametit ning pakkus välja põhiülesanded, millega selline spetsialist tegelema peaks. Need on välja toodud raamatus "Psühholoogia ja selle seos sportliku konkurentsiga" (Psychology and its Relation to Athletic Competition, 1925)  Üheks Griffithi ülesandeks oli õpetada noorematele ja väheste kogemustega treeneritele psühholoogilisi printsiipe, mida kasutasid juba edukad ja kogenud treenerid. Lisaks püüdis ta ühendada psühholoogilised teadmised ja spordi, kasutades teaduslikku meetodit ja laborikatseid uute teadmiste leidmiseks. 

 Uus kasvuperiood ja eriala teke 
Esimene spordipsühholoogia maailmakongress toimus Roomas 1965. aastal. Seal osales 450 professionaali, tänu kellele asutati esimene rahvusvaheline spordipsühholoogia ühing (ISSP). See sai valdkonna juhtivorganisatsiooniks pärast kolmandat maailmakongressi 1973. aastal. Lisaks asutati ka 1968. aastal Euroopa Spordipsühholoogia Föderatsioon (FEPSAC).

Põhja-Ameerikas kasvas spordipsühholoogia huvi välja kehalisest kasvatusest. Seal asutati spordipsühholoogia ja füüsilise aktiivsuse ühing (NASPSPA), mis algselt oli vaid grupp asjaarmastajaid, kelle missiooniks oli motoorse käitumise uurimine ning spordi- ja harjutuspsühholoogia tutvustamine. Kanadas asutati 1977. aastal psühhomotoorika õppimise ja spordipsühholoogia ühing (SCAPPS), et populariseerida selles valdkonna uurimist ning omavahel ideid jagada. 

Esimene spordipsühholoogia ajakiri The Journal of Sports Psychology hakkas ilmuma 1979. aastal. Kuus aastat hiljem asutati mitme spordipsühholoogi poolt, eesotsas John Silvaga, rakendusliku spordipsühholoogia arendamise assotsiatsioon (AAASP) – organisatsioon, mille eesmärgiks oli keskenduda spordipsühholoogia professionaalsetele küsimustele. 2007. aastal kaotati nimest sõna "arendamine" ning organisatsioonist sai rakendusliku spordipsühholoogia assotsiatsioon (AASP), millena seda tuntakse siiani. 

Nagu algselt lubatud, hakkas AASP kiiresti tööle, et välja töötada ühtivad standardid spordipsühholoogia praktiseerimiseks. Töötati välja programm (CC-AAASP), mis aitas palju rakenduslikus spordipsühholoogias kasutatavate meetodite standardiseerimisel. Samal ajal allkirjastas üle 500 Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni (APA) liiget petitsiooni 47. divisjoni tekitamiseks (1986), mis keskendus spordipsühholoogiale. 

20. sajandi lõpuks oli spordipsühholoogia populaarsus juba selgelt märgatav: kui 1990. aastate lõpus palgati profisportlastele esimesi spordipsühholooge, siis 1996. aasta suvistel olümpiamängudel oli neid näiteks USA koondislastel juba 20 ringis. 

Viited

 Lisalugemist 
 Lennart Raudsepp, Aave Hannus, Jorgen Matsi ja Andre Koka (2010). Spordipsühholoogia õpik. Tartu: ATLEX. ISBN 9789949441723
 Elina Kivinukk (2023). Tere tulemust! Spordipsühholoogia töövihik noorsportlasele. Maurus Kirjastus. ISBN 9789916663929

Kategooria:Psühholoogia