Tanu

Tanu on ajalooline abielunaise valgest linasest või puuvillasest kokkumurtud riidetükist mütsitaoline peakate. 

Euroopas oli kasutusel keskajast, Eestis 17. sajandist. Tanu muutus abielunaise sümboliks ristiusu ja kiriku mõjul, enne seda tähistas tanu emaks saanud naist.

 Tanu Eestis enne 19. sajandit 
18. sajandil oli naise staatus tugevam kui 19. sajandil ja Eesti inimesed ei võtnud kõiki kirikuvõimu toodud uusi kombeid omaks: nii püüti Eestis keelata vallasemadel  tanu kandmine. Tanu oli tol ajal Eesti kombestikus naise tunnusmärk: naiseks saadi emaduse, mitte abiellumise kaudu. Rahvas hakkas selle kombe muutmisele nii tugevalt vastu, et toona uut regulatsiooni ei õnnestunud juurutada.

Eestis oli tanutamine naise elu tähtsamaid rituaale, mis tähistas naise elus suurimat staatuse muutust. Tanutamine võis toimuda nii pulmas kui ka väljaspool seda – eriti rasedate puhul. Eesti ja teiste piirkondade vallasemade staatust võrreldes ilmnevad eesti perekonna ajaloole eriomased jooned – kui varase uusaja rootsi vallasemal õnnestus hilisemas elus abielluda, ei tohtinud ta kanda pruudi peakatet – Rootsis usuti, et selliste naiste nägemine teeb inimese haigeks, tekitab rahhiiti ning teatud ajal sunniti neid kandma spetsiaalset nn hoora peakatet, et oleks võimalik „kõlvatud“ naised ära tunda ning hoida oma lapsi neist ohutus kauguses.

Eestis aga valetasid Hupeli järgi mõned naised end rasedaks, et tanu alla saada. Märt Raud kirjeldab raamatus „Eesti perekond aegade voolus“ (1961), kuidas 19. sajandi teisel poolel oli vallaliste rasedate tanutamise komme kadumas, aga kirikuõpetajad püüdsid kommet veel säilitada, sest see andis neile võimaluse selliseid naisi noomida ja mõnel pool Eestis tehti vallavanematele ja kiriku vöörmündritele korralduseks panna rasedatele vallalistele naistele ise tanud pähe. Naisi see pahandas, sest nende arvates ei tohi mehed tikkuda naistevahelistesse asjadesse – tanutamist viis ka pulmas läbi alati naissoost isik.

 Tanu Eestis 19. sajandil 
pisi|Poepitsiga puuvillasest kangast alustanu, must valgete ruutude ja punase mustriga siidist abielunaise tanu ning punase- ja mustakirju tanulint (paastuaeg, kergem leina aste). Ruhnu muuseum
Tanutamine, ka linutamine, oli pulmas pruudile abielunaise peakatte (tanu) pidulik pähepanemine. See oli eesti pulmakommete keskne rituaal, mis muutis pruudi noorikuks. Tanul oli palju kohalikke vorme, see oli kaunistatud tikandite, pitside ja lintidega.Eesti rahvakultuuri leksikon (3. trükk). 2007. Koostanud ja toimetanud Ants Viires. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Lk 301Eesti etnograafia sõnaraamat. 1996. Koostanud Arvi Ränk. Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus. Lk 210 

Tüdruk ei tohtinud tanu kanda. Abielunaine aga ei tohtinud minna põlleta põllule ega tanuta külatänavale (Rannu), tanuta ei tohtinud leibagi kasta (Juuru, Kodavere), üle põranda astuda (Põltsamaa), last imetada (Rannu, Helme), lauas süüa (Kanepi).

 Vaata ka 
argitanu
harjutanu
kanahändtanu
kikktanu
kukehändtanu
lihttanu
lilltanu
linik
linuk (sabaga tanu)
otsiktanu
saksatanu
tanutamine (linutamine)
torutanu
naiste õigused

 Viited 

 Välislingid 

Tanu, ERM HM E 511, Eesti Rahva Muuseum
Tanu, ERM HM E 1427, Eesti Rahva Muuseum 


Kategooria:Peakatted
Kategooria:Eesti etnograafia
Kategooria:Pulmakombed