Hiiumaa ajalugu

Hiiumaa ajalugu on ülevaade Hiiumaa ajaloost.
pisi|Hiiumaa

 Esiajalugu 

 Kiviaeg 
Kõpu poolsaare esimesed osad kerkisid merest umbes 11 500 aastat tagasi. Vanimad söeproovid on dateeritud umbes aastasse 5700 eKr. Asulat ei kasutatud arvatavasti aasta ringi, vaid kevadtalvel, millal oli parim aeg viigreid ja hülgeid küttida. Hilismesoliitikumis ja varaneoliitikumis ei olnud püsiasustus võimalik, sest sellel ajal oli saar väike  ega pakkunud piisavalt elatusvõimalusi. Seega oli asustus sõltuv peamise jahilooma, hülge, arvukusest ja levikust.

Umbes 3700–3400 eKr elasid nüüdisaegsel Kõpu poolsaarel kammkeraamika kultuuri esindajad. Lisaks hallhülgele on püütud pringlit, grööni hüljest ja kala. Kalapüük oli Kõpu muinassaare asukate üks olulisim elatusviis. Hallhüljeste, pringlite ja grööni hüljeste püügiaeg viitab sellele, et saarel elati kevadtalvel, suvel ja sügisel.

Üleminek maaviljelusele toimus Hiiumaal noorema kiviaja lõpus umbes 3000 eKr. Kiviaja lõpuks oli püsiasustus levinud kogu Hiiumaale. Sellest ajastust on leitud venekirveid Nõmbast, Männamaalt, Tatermalt, Suurepsist, Kiiverast ja Pühalepast.

 Pronksiaeg 
Nooremal pronksiajal ehk umbes 1100–500 eKr hakati surnuid matma kivikirstkalmetesse ning Kõpus oli välja kujunenud valdavalt viljelusmajandusest elatuv kogukond. Hiiumaalt on leitud eri paigust mitmeid juhuleide, mis tõendavad asustuse paiknemist üle terve saare. Samas ei ole pronksiajast leitud ühtegi kinnismuistist.

 Rauaaeg 

Hiiumaalt on leitud eelrooma rauaaega (6.–1. saj eKr) kuuluvaid kivikirstkalmeid. Kivikirstkalmete rajamine viitab paiksele maaviljeluslikule asustusele. Kivikirstkalmeid põhjalikumalt uuritud Suurepsi, Hirmuste ja Kõpu külas.

Vanemast rauaajast (2.–5. saj) ei ole saarelt kinnismuistiseid leitud. Samas on Kõpu külast leitud põletusmatus ja pronksist karjasekeppnõel, mis viitavad sealse asustuse püsimisele.

Keskmisest rauaajast (5.–8. saj) ei ole saarelt leitud ei kinnismuistiseid ega üksikleide.

Aastatesse 500–600 dateeritakse skandinaavlaste “Gutasaaga” ("Gutalag") jutustus. Selle loo tegevustik toimus suurel näljaajal, mistõttu ei suutnud Ojamaa (Gotland) oma elanikke ära toita ning kolmandik elanikest rändas üle Läänemere Eestisse (Aistland) Hiiu (Daghaiti, Dagaiþi) saarele, kuhu olevat ehitatud ka linnus.Eesti ajalugu, kronoloogia. A. Mäesalu, S. Vahtre, M. Laur, T. Rosenberg, A. Liim, A. Pajur, T. Tannberg, T Vahter, kirjastus Tänapäev, Tallinn 2021, lk. 17, ISBN 978-9916-17-166-0 Lisatakse, et loosiga väljarändamiseks määratud isikud ei soovinud vabatahtlikult lahkuda ja neid pidi relvaähvardusel sundima. Ka Hiiumaa ei suutnud sisserändajaid ära toita. Seega liikusid nad Väina jõge mööda Sarmaatia lagendikele ja slaavlaste alade kaudu edasi Kreekasse. 

16. saj keskpaiga kroonikas "Kimbrite ja gootide päritolu, ränded, sõjad ja kolooniad", mille on ladina keeles kirjutanud Taani preester Nicholaus Petraeus, on kirjutatud: "Sajandite jooksul kasvas Gotlandi elanikkond oluliselt. Siis kutsus üks Gotlandi esimese avastaja ja valitseja Tjelvari järeltulijatest Hangvar kokku üldnõukogu, mis otsustas loosi teel riigist välja saata iga kolmanda mehe. Hangvar kogus kokku 15 000 sõdalasest koosneva armee ja sõitis "lugematute laevadega" laevastikuga Eestisse. See juhtus 903. aastal pärast üleilmset veeuputust". Sarnase sisuga kroonika viitab samuti toimunud rändele. 

Arheoloogilised uuringud näitavad, et 5. saj lõpust kuni 6. sajandi esimese pooleni vähenes Gotlandi elanike arv oluliselt. Samas suurenes sellel ajajaärgul Gotlandi päritolu muististe hulk Ida-Baltikumis ja Loode-Venemaal. В. Nerman. Die Vöíkerwanderungszeit Gotlands. Stockholm, 1935 Aastatel 536–537 ja 540–542 olid väga külmad suved. Lisaks mõjutas aastatel 541–561 elanikkonna vähenemist suure katkulaine puhangud, nn Justinianuse katk. Siiski ei ole Hiiumaalt leitud eelpoolnimetatud võimaliku ojamaalaste sisserände asustust ega linnusejälgi.Eesti ajalugu, kronoloogia. A. Mäesalu, S. Vahtre, M. Laur, T. Rosenberg, A. Liim, A. Pajur, T. Tannberg, T Vahter, kirjastus Tänapäev, Tallinn 2021, lk. 18, ISBN 978-9916-17-166-0  

Nooremast rauaajast (9. saj–13. saj) on leide Kõpu poolsaare ja Pühalepa ümbrusest. Muinasasutus oli hõre ja saarelt pole seni leitud ühtegi linnust.

Saarelt on leitud 11.–12. saj kuuluvad põllujäänused, mis viitavad hilisrauaaegsele asustusele ning saare järjepidevale asustatusele.

 Keskaeg 
Keskaja alguses oli saar hõredalt asustatud. 1228. aastal nimetatakse Hiiumaad piiskop Gottfriedi läänistamiskirjas tühjaks saareks (insula deserta). 13. sajandi keskpaigas oli saarel asustus tihenenud, sest saarele olid sakslaste vallutuste eest põgenenud inimesed nii Saaremaalt kui ka mandrilt. 1254. aastal jagati saare kirdepoolne osa Saksa ordu Liivimaa harule ja Käina ümbrus jäi Saare-Lääne piiskopi valdusessse. 1254. aasta maade jaotamise üriku järgi läksid Kassari alad Saksa ordu Liivimaa harule ning salmest läände jäävad alad, Orjaku laid ja Reigi laid läksid Saare-Lääne piiskopile. Hiiumaal kulges piir mööda Vaemla jõge. Hiiumaa läänepoolsed alad koos Orjaku ja Reigi laiuga moodustasid hiljem piiskopliku Käina kihelkonna ja Kassari koos Hiiumaa idapoolse osaga ordule kuuluva Pühalepa ehk Laurentsiuse kihelkonna. Orjaku ja Kassari vaheline piir jäi oluliseks ning püsis kihelkonna-, mõisa- ja vakustepiirina. Ordu alal oli 9 vakust ja piiskopi alal 6 vakust.Leo Tiik, Kassari kaugetest aegadest, Nõukogude Hiiumaa : EKP Hiiumaa Rajoonikomitee ja Hiiumaa Rajooni RSN ajaleht, nr. 78, 4 juuli 1974 lk 3 1564. aastal oli Hiiumaal kaks endist ametimõisat (piiskopi Alliksaare ja ordu Pühalepa) ning kolm väikest eramõisat (piiskopialal Saulepa ehk Putkaste ja Lauka ning ordu poolel Valipe mõis.Leo Tiik, Kohanimesid Hiiumaalt. Emmaste, Keel ja Kirjandus nr 10, 1970, lk 605
pisi|left|Pühalepa kirik
pisi|vasakul|Käina kiriku varemed, 2023
pisi|250px|Hiiumaa 16. sajandi I poolel: Liivimaa ordu Maasilinna alad Hiiumaal moodustasid Pühalepa ametkonna; Saare-Lääne Piiskopkonna alad kuulusid Saaremaa stifti. Kaardil on märgitud ka ligikaudne hiiurootsi asustus
Liivimaa ordu valdused moodustasid Maasilinna foogtkonna Pühalepa ametkonna, mis allus Maasilinna foogtile. 13. saj teisel poolel rajati gooti stiilis Pühalepa kirik. Ordu aladele rajati Pühalepa mõis, mis hiljem kandis Suuremõisa nime. 16. sajandi alguses mainitakse Valipe (Vallipää) kindlustatud mõisa, mis on üks vähene teadaolev keskaegne kaitserajatis Hiiumaal.

Saare-Lääne piiskopi valduste keskuseks kujunes Käina, kuhu ehitati 13. sajandil kirik. Ametkond paiknes Vanamõisa külas asunud Alliksaare mõisas. Saare-Lääne Piiskopkonna Saaremaa stifti kuulusid Reigi kihelkond ja Käina kihelkond.

14. saj kujunes Reigi ümbrusse, Tahkuna poolsaarele ja Kärdlasse rannarootsi asustus.

 Rootsi valitsusaeg 
Liivimaa sõja algetapile järgnes 1563. aastal Taani ja Rootsi vahel Põhjamaade seitsmeaastane sõda. Sõja ajal vallutasid rootslased Läänemaa, pool Saaremaast, endised Maasilinna foogtkonna alad ja septembris kogu Hiiu saare. 1566. aastal suvel tegid taanlased sõjakäigu Hiiumaale ja vallutasid saare, kuid rootslaste uue dessandi survel tõmbusid nad tagasi Saaremaale. Pärast Maasilinna vallutamist sõlmiti Hiiumaal taanlaste ja rootslaste vahel vaherahu, mille põhjal jäid Maasilinn, Pöide kihelkond ja Muhu saar rootslaste otsesele haldamisele. Pajumõisa ametkond Loode-Saaremaal jäi aga taanlastele vastutasuks hertsog Magnusele ostetud, kuid rootslaste poolt juba 1563. aastal vallutatud Hiiumaa Käina kihelkonna eest. 1570. aastal lahkus Saaremaalt viimane Maasilinna foogt ja Taani Hiiumaa alade asehaldur Heinrich Lüdinghausen-Wulff. 1569. aasta juunis sai Berent Tittefer Pühalepa mõisa valitsejaks ja Hiiumaa foogtiks. Hiiumaa, mida valitses Hiiumaa foogt,Leo Tiik, Hiiumaast. Eriti Orjakust, Reigist ja Putkastest, Kassarimaa, nr. 32, lk 12, 1 detsember 2012 hakkas Rootsi riigis kuuluma Haapsalu lossilääni alla. 16. sajandi lõpul oli Hiiumaa foogtiks hollandlane Gerhard van Joestinck.Tõnu Raid, Anders Bure Livonia-kaart., Eesti Geograafia Seltsi aastaraamat, nr. 42, aprill 2017, lk 161 1575. aastal läänistas Johan III Hans Wachtmeisterile Hiiumaal 24 adramaad koos päraldistega ja järgnevatel aastatel sai ta lisaks veel rea uusi lääne. Aastatel 1604–1609 oli Hiiumaa foogtiks ja 1605–1624 Hiiesaare mõisa rentnikuks rootslane Trulß Jönsson.Leo Tiik, Mehenimesid Hiiumaalt. Keel ja Kirjandus, 1969, nr 2, lk 83
pisi|300px|Rootsi impeeriumi Läänemere-äärsed dominioonid 17. sajandil

Aastatel 1611–1613 toimus Taani-Rootsi vahel Kalmari sõda. Sõja ajal, 1612. aasta suvel tegid taanlased Saaremaalt sõjaretke Hiiumaale, Pühalepa ja Kassari piirkonda. Nad põletasid Pühalepa foogtimõisa ja rüüstasid saart Kõpu poolsaareni. 1613. aastal korraldasid taanlased Saaremaalt taas sõjaretke Hiiumaale. Hiiumaalt Soela väina kaudu sooritasid rootslased taanlastele vasturünnaku ning rüüstasid Saaremaad.
pisi|left|Krahv Jakob De la Gardie
pisi|300px|Rootsi Läänemereprovintsid ja Hiiumaa, 1680
Teenete eest Rootsi riigile sai 1624. aastal Läänemereprovintside Liivimaa kindralkuberner Jakob De la Gardie oma valdusesse kolm neljandikku saarest. Saarel algas mõisate rajamine ja talupoegade koormiste suurendamine. 1624. aastal rajati Kõrgessaare mõis koos Kõrgessaare sadamaga, mille kaudu peeti korrapärast laevaühendust Stockholmiga. Jakob De la Gardie teenistuses tegutses kohaliku ülemvalitsejana Mecklenburgist pärit aadlik Jürgen von Wulframsdorf (ka Jöran Wulfstorp), kes nimetas end 1624. ja 1625. aastal Hiiumaa asehalduriks.

1627. aastal nimetas Eestimaale kohalikku kirikuelu reformima saadetud Västeråsi piiskop Johannes Rudbeckius ametisse praostid, sh Saarte-Lääne praostkonda (Hiiumaa Pühalepa, Käina ja Reigi kihelkond). 1627. aastal eraldati Käina kihelkonnast Reigi kihelkond.

1628. aastal rajati Hüti külla De la Gardie eestvedamisel Eesti esimene klaasikoda. Pärast krahv Jakob De la Gardie (1583–1642) surma päris tema valdused poeg, krahv Axel Julius De la Gardie (1637–1710). De la Gardiede valdustes tegutsesid Hiiumaal klaasikoda, tellisepõletusahi, Suursadama lubjaahi ja Kõpu tuletorn. De la Gardied, kes olid Rootsi riigis kõrgetes riigiametites (Axel oli Eestimaa kindralkuberner aastatel 1687–1704), lasid Hiiumaa valdusi hallata ülemvalitsejatel: Valentin Schillingil, Matthias Platzbechil,Maks Roosma, Hiiumaa klaasikoja ajaloost, Eesti NSV Teaduste Akadeemia Toimetised. Ühiskonnateaduste seeria. Köide 13, 1964, nr 1, lk 27 Reinhold Martensohnil, Dietrich Ledebuhril (suri enne 1655. aastat) ning aastatel 1655–1659 Hans Beckeril ja De la Gardie raamatupidajal Joachim Transehel. De la Gardiede valduste keskuseks oli Suuremõisa mõis. Hiljem anti De la Gardiede mõisad rendile Joachim Transehele (suri aastal 1671), Hans Beckerile ja De la Gardie kauaaegsele raamatupidajale ja kammeriirile, hollandlasele Erasmus Jakobsson Bloedysele. Erasmus Jakobsson Bloedysel võttis 1691. aastal rendile ka Muhumaa ja Saaremaalt Maasi, Uuemõisa ja Saaremõisa alad ning asutas 1680. aasta paiku Suursadamasse suure laevaehitusettevõtte.

Hiiumaa rahvastiku vähendasid tugevasti 1603. ja 1657. aasta katkuepideemiad ning 1665. aastal alanud viljaikaldus ja näljahäda, mis kestsid kolm aastat. 1710. aasta katkuepideemias suri Kärdlas katku 194 inimest ning ellu jäi 99 inimest ehk kolmandik külaelanikest. 1734. aastal oli ikaldusega seotud näljahäda. 1751. aastal laastas Hiiumaad suur veisetaud ning 1788. ja 1789. aastal taas ikaldus koos näljahäda ja mitmesuguste nakkushaigustega. Elanike arv vähenes umbes kolmandiku.Leo Tiik, Märkmeid Kärdla ajaloost, Nõukogude Hiiumaa: EKP Hiiumaa Rajoonikomitee ja Hiiumaa Rajooni RSN ajaleht, nr. 111, 21 september 1989, lk 3

 Venemaa keisririigis 
1710. aastal liideti Hiiumaa Vene tsaaririigi koosseisu ning saar kuulus Eestimaa kubermangu Haapsalu ja Lääne kreisi. Vene tsaar Peeter I täievoliline komissar Gerhard von Löwenvolde (suri 1723) andis 1712. aastal korralduse rentida Hiiumaa kroonumõisad ooberstleitnant Johan Gustav von der Osten-Sackenile (1667–1717) ja major Fabian Gustav von Aderkasile (1668–1725). 1715. aastal käskis tsaar anda Hiiumaa ja Vormsi üle admiraliteedile. Nende üleandmine toimus 1716. aastal. 1725. aasta kammerkolleegiumi käsuga anti Hiiumaa Pühalepa, Partsi, Putkaste ja Kõrgessaare kroonumõisad rendile parun Fabian Ernst von Ungern-Sternbergile. 1727. aasta suvel anti need mõisad rendile ooberst Bernhard Friedrich von Rosenthalile (1673–1734), 1739. aastal ratsakaardiväe leitnandile Karl Gustav von Lilienfeldile (1711–1759) ja 1744. aastal tema vennale, Jakob Heinrich von Lilienfeldile (1716–1785).

1765. aasta revisjoni andmetelLand-Rolle des Hertzogthums Ehstland nach der Revision von 1765. Oder Verzeichniss zu dem Hertzogthume Ehstland gehörigen Güter, deren Grösse nebst den Namen der Familien welche dieselben im Besitze haben. Revall 1766, seite 43 olid Hiiumaal Pühalepa, Putkaste, Kõrgessaare, Hiiessaare, Partsi, Kärdlamõisa, Orjaku, Vaemla, Aunaku ja Lauka mõisad.

18. saj teisel poolel kuulusid enamik Hiiumaa mõisasid krahvinna Ebba Margaretha Stenbocki ja tema poegade valdusesse. Aastatel 1755–1772 ehitati krahvinna eestvedamisel Suuremõisa mõisa härrastemaja. Stenbockid hakkasid Reigis elavate vabade talupoegade koormisi suurendama. See kutsus nendes esile vastupanu, mis lõppes 1781. aastal Katariina II käsuga küüditada üle 1000 hiiurootslase Ukrainasse.
pisi|left|Parun Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg

1781. aastal omandas Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg Kõrgessaare mõisa. 1781. aastal väljastas Venemaa keisrinna Katariina II ukaasi Kõrgessaare mõisas elavate rootsi talupoegade ümberasumiseks Novorossiiski kraisse. Ümberasumisele määrati 935 inimest (422 meest ja 513 naist) Kõrgessaare mõisast. Lisaks soovisid ümber asuda ka teiste mõisate talupojad-maaharijad. Inimeste koguarv oli umbes 960. 1790. aastate teisel poolel kuulus peaaegu kogu Hiiumaa Ungern-Sternbergile.
pisi|18. sajandi lõpust 1917. aastani kuulus Hiiumaa Haapsalu kreisi. Seda nii Tallinna asehalduskonna kui ka Eestimaa kubermangu koosseisus
19. sajandi alguses hakkasid talupojad kontinentaalblokaadi tingimustes Kõrgessaare ja Emmaste rannikul unarusse jäänud soolaveeallikaid uuesti kasutama ja saatma soolast vett ka mujale. Tallinnas tehtud uuring näitas, et Kõrgessaares andis 36 untsi soolast vett kaks ja pool untsi valget soola, millest saadi üks unts ja kuus drahmi köögisoola. Emmastes saadi 36 untsist soolasest veest kolm untsi ja kollm drahmi väga valget soola, millest saadi kolm untsi köögisoola. Kuna Emmaste soolaallikate soolasisaldus oli suurem, siis hakkas Emmaste mõisnik Jakob Pontus Stenbock Tärkmal soola tootma aurutamise teel.Jaan Konks, PÄRISORJUSEST KAPITALISMI LÄVENI. JOONI EESTIMAA MINEVIKUST. UURIMUSI LÄÄNEMEREMAADE AJALOOST I, Tartu Riiklku Ülikooli Toimetised, TARTU 1973, lk 65

1829. aastal asutati Suuremõisas kalevivabrik, mis viidi järgmisel aastal üle Kärdlasse. Kalevivabriku juurde kujunes töölisasula, millest kujunes tänane Kärdla linn.
1845. aastal töötas vabrikus 460 töölist. Vabriku olemasolu elavdas Suursadama tegevust ja tugevdas Hiiumaa kaubanduslikke sidemeid.

1858. aasta suvel puhkesid Hiiumaal talurahvarahutused. Aastatel 1857–1881 töötas Hiimaal Pühalepa, Reigi ja Käina kihelkonnas ning Hiiu-Suuremõisa mõisas kihelkonnaarstBrennsohn, I. Die Aerzte Estlands von Beginn der historischen Zeit bis zur Gegenwart. Riga, 1922,  ja Kärdla  kalevivabrikuarst Alexander Magnus Boustedt (1827–1881).

1866. aastal sai Käina kihelkonna lõunapoolsest alast Emmaste kihelkond. Emmaste Immanueli kirik valmis 1867. aastal.
pisi|Hiiumaa Hagaste baptisti palvela
1880. aastatel loodi Eestis esimesed baptistikogudused. Eriti tugev oli see usuliikumine Lääne-Eestis ja saartel. Sageli moodustati baptistikogudused priilaste liikumise põhjal.

1890. aastal valmis õigeusu kiriku Kuriste Jumalasünnitaja Sündimise kirik. Pärast õigeusu Hiiumaa Jumalasünnitaja Sündimise koguduse loomist 1884. aastal algas Hiiumaal massiline õigeusku üleminek. Kuriste maakivist kirikuhoone kõrvale rajati surnuaed ning ehitati koolimaja ja preestrile elamu.pisi|left|Kuriste õigeusu kirik linnulennult (2013) Õigeusu kirikus ei peetud jumalateenistusi eraldi lihtrahvale ja härrasrahvale, nagu seda luterlikus kirikus tehti. 19. saj lõpuks oli Hiiumaal ligi 1500 õigeusklikku. 19. saj lõpus ehitati paari aastaga lisaks Kuriste kirikule veel kaks kirikut: üks Kuri külla ja teine Puskisse. 1913. aasta alguseks oli õigeusklikest hiidlaste arv umbes 3384.Riho Saard. Hiiumaa ja hiidlased usutuultest tormatud ja piiratud. Tallinn 2009 

1890. aastal ostsid Ungern-Sternbergid Hiiumaale esimese sõukruviga auriku Progress.
Talude päriseksostmine jõudis Hiiumaale 19. saj viimastel kümnenditel. Mõisa renditalud säilisid kuni Eesti Vabariigi loomiseni.

 Esimene maailmasõda 
pisi|Peeter Suure merekindluse eelpositsiooni lõunatiiva moodustasid kolm rannapatareid Eestis: Tahkuna, Lehtma ja Põõsaspea. Teise maailmasõja ajal jätkati analoogilise kaitserajatise ehitamist
1912. aastal hakati Hiiumaale rajama Peeter Suure merekindluse eelpositsiooni militaarrajatisi: neli sadamat (Hirmuste, Orjaku, Heltermaa ja Sõru), kaks vesilennukite akvatooriumi ja neli rannapatareid (Tahkuna, nr 39; Sõru, nr 34; Hirmuste,nr 47; Lehtma, nr 38). Rajati hulk vaatlusposte ja sideliine. Remonditi ja ehitati teid ning kitsarööpmeline kindlusraudtee, kaevati kaitsekraave. Rajati sõjaväelinnakuid koos kõigi vajalike hoonetega (kasarmud, sööklad, laod, tallid, ohvitseride elamud).

Sõja alguses lahkus Venemaa keiserlik armee Hiiumaalt. 1917. aasta oktoobrist kuni 1918. aasta novembrini oli saar Saksa okupatsiooni all. Kuna Saksamaal oli kasutusel uus kalender, toimus kalendrireform Hiiumaal koos Saaremaaga 1917. aasta sügisel.

 Eesti Vabariik 
Hiiumaa kuulus Eesti Vabariigi ajal Lääne maakonna koosseisu. Saarel elas umbes 16 000 inimest.

Hiiumaa ainus suurtööstusettevõte oli Kärdla kalevivabrik, kus oli umbes 400 töötajat. Tähtis sissetulekuallikas oli purjelaevandus.

1920. aastal sai Kärdlast alev. 24. juunil 1926. aastal peeti Kärdlas Hiiumaa I laulupäev. 1938. aastal sai Kärdla kolmanda astme linnaks.

1. aprillil 1939. aastal asutati seniste valdade asemele Emmaste, Kõrgesaare, Käina ja Pühalepa vald. Saar kuulus Riigivolikogu 23. valimisringkonda, kust valiti I Riigivolikogu liikmeks Karl Kaups. Saar jagunes Käina ja Kärdla põllumeeste konventide tegevus- ja valimispiirkondade vahel.

 Teine maailmasõda 
pisi|Vitali Navožnõhhi mälestusmärk, 1941. aastal langenud "Hiiu saarte kaitsjatele – Balti meremeestele", Tahkuna rannakaitsepatarei nr 26 komandotorni juures
Baaside lepingu alusel anti 1940. aastal Eesti Vabariigi territooriumil Nõukogude relvastatud jõudude vajadusteks Hiiumaal: 325 hektarit maad, Kärdla ja Kidaste rajoonis sõjaväeasulate ja aerodroomi ehitamiseks maa- ja õhujõudude jaoks ja 850 ha õppeväljade, laskevälja ja tankodroomi jaoks; 120 ha, Valli rajoonis – aerodroomi ehitamiseks; 120 ha, Vahtrepa rajoonis – operatiiv-aerodroomi ehitamiseks; 120 ha, Kuusiku rajoonis (Hiiumaal) – aerodroomi ehitamiseks (hiljem NSV Liit loobus sellest maa-alast); 250 ha, Putkaste, asunduse rajoonis – sõjaväeasula ja aerodroomi ehitamiseks; 4 200 ha, Alatu-Metsalaasi-Muru märgala; 64 ha, Hiiessaare maanina rajoon – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks; 320 ha, Tohvri rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks ja Sõru sadam; 399 ha, Ristna maanina rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks; 115 ha, Palli küla rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks; 830 ha, Tahkuna rajoonis – MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks. Kokku Hiiumaal 11 nimetust pindalaga 7 713 haHiiumaa 1941, militaarmuuseum.ee, Hiiumaa Militaarajalooselts 2014, lk 9.

28. septembril 1939 alustati esmajoones Tahkuna poolsaarele rannakaitsekindlustuste ehitamist. Hiiumaale ehitati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Põhja Kindlustatud Sektorisse rannakaitsepatareid: nr 26, Tahkunale; nr 316, Kukerabasse Lõimastu lähedale: nr 19, Pallininal; rannakaitsepatarei Ristnal; nr 44, Tohvri ehk Sõru patarei; nr 12 jt.

Hiiumaal alustati ka kahe lennuvälja ehitamist, kuid varajase ning külma talve tõttu võidi ehitust jätkata vaid 1940. aasta kevadel, kui algas laevaliiklus. Lennuvälja ehitasid Balti Laevastiku 33. ja 36. ehituspataljon, lennuväljad ehitati Putkastesse ja Kaupsi. Hiiumaa lennuväljadel baseerusid BBL 12. ja 15. üksik lennuväeeskadrill – kokku 26 mitmesugust tüüpi lennumasinat sh hävitajad I-15 ja I-16.

Pärast 1940. aasta kommunistlikku riigipööret asendati senine omavalitsuslik riigiaparaat uuele võimule ustavate inimestega, suurmajapidamised likvideeriti, vabaturumajandus keelati ning suurtootmisvahendid riigistati. Hiiumaa avamererand suleti ja mere äärde minek keelati. Juunis 1941 küüditati Hiiumaalt 212 inimest.

22. juunil pommitas Saksa lennuvägi Sõrve poolsaarel asuvaid Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse rannakaitsepatareisid. Saksa Kriegsmarine mineeris Saaremaa ja Hiiumaa ümbruse Irbe väina, Soela väina, Hiiumaa ja Vormsi vahelise Hari kurguu ning Soome lahe miinitõketega. Saaremaast läänes valvasid Saksa allveelaevad U-144, U-145, U-149, takistades Liivi lahes ja Muhu väinades olevaid Nõukogude laevade sisenemist ja väljumist Soome lahest.

23. juuni varahommikul uputasid Saksa torpeedokaatrid tulelaeva Hiiumadal ning kaubaauriku Liisa. 10. augustil toimus Hiiumaa vetes, 20 meremiili Ristnast läänes Nõukogude Štš-307 ja pinnaletõusva Saksa U-144 vaheline võitlus, kui Štš-307 ründas kahe torpeedoga. U-144 läks põhja koos kogu meeskonnaga.

28. augustil vabanesid Tallinnas Nõukogude vägede evakueerumisel vangidelaevalt Jaen Teär ja mootorpurjekatelt Pärnumaa ja Mihkel u 800 saarlast ja hiidlast. 13. septembril 1941 tabas lennukipomm Kärdla sadama reidil seisnud aurulaeva Hiiula. 

Sõjategevuses Eestis 1941. aastal asusid Hiiumaal Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Põhja Kindlustatud Sektori väeosad ja ka 16. laskurdiviisi 156. ja 167. laskurpolgu pataljonid.
, Operatsioon Siegfried
Saksa vägede operatsioon Siegfried saare vallutamiseks algas 12. oktoobril 1941 meredessandiga Saaremaalt, üle Soela väina Sõrule (täpsemalt Külaküla ja Nurste randa ning Tärkmale. Saksa vägede maabumisel osutasid nõukogude väed üsna nõrka vastupanu, tõsisemad kokkupõrked olid Tohvril, Nurstes, Käinas ja Nõmbas. Nädalaga taandusid nõukogude väed Tahkuna poolsaarele kaitseliini taha, kust suudeti meritsi Hankosse evakueerida ainult 570 inimest ja lennukitel 140. Saar langes 21. oktoobril täielikult sakslaste kätte. Enne Kärdlast taganemist põletasid nõukogude aktivistid Kärdla kalevivabriku.

Sajad hiidlased põgenesid 1944. aasta suvel ja hilissügisel uute massiküüditamiste hirmus kalapaatidega Rootsi. 2. oktoobril alustas Punaarmee rünnakut Hiiumaale õhuvägede toetusel pataljonisuuruse Heltermaa dessandiga Heltermaa sadamasse. Saksa üksused taandusid Kassarile. Ööl vastu 3. oktoobrit evakueeriti kõik üksused ja tehnika Orjaku sadama kaudu Saaremaale. 3. oktoobriks 1944 oli saar Punaarmee poolt vallutatud.

 Nõukogude aeg 
1946. aasta 16. augustil eraldati Lääne maakonnast Hiiu maakond. Kärdlast sai maakonnakeskus, moodustati Hiiumaa Töörahva Saadikute Nõukogu ja Hiiumaa TSN Täitevkomitee, mille esimeheks nimetati Heino Merendi.Hiiumaa Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee isikulise koosseisu kinnitamise kohta,  20. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlus, 5. novembril 1946. EESTI NSV TEATAJA, Nr. 3 28. jaanuaril — 28 января 1947. lk 80

Saare taashõivamise järel Hiiumaa militariseeriti, saarel kehtestati piirirežiim ning saartel taasmoodustati NSV Liidu piirivalve 11. piirivalvesalga 1., 2., 3., 4., 5. piirivalvekordonid. Hiiumaale jäänud maavägedest moodustati 1947. aastal kuulipilduja-suurtükiväepolk, mille pataljonid paiknesid Kärdlas, Lõimastus ja Vaemlas, polgukool Hiiessaares. Polgu relvastuses oli vähemalt 10 tanki T-34-85 ja paarkümmend T-34 baasil liikursuurtükki. Tankodroomid olid Rehemäel Kärdla surnuaia kõrval ja Kaibaldi nõmmel. Moodustatud kuulipilduja-suurtükiväepolk kasutas polügoonina Paopei piirkonda ja 1950. aastail olid polgul polügoonid ka Niidikülas, Kassaris Sääre tirbil ja Reigis. Polgu laod olid Palukülas ja Suursadamas ning polgul olid sõjaväelinnakud Lõimastus ja Hiiessaares. Kärdla polk lõpetas tegevuse 1960. aastal. 1946. aastaks oli Nõukogude armee väeosadel kuus statsionaarset rannapatareid (100–152 mm). Kasutusele võeti sõjaeelsed Hiiessaare, Tahkuna, Palli, Ristna ja Tohvri patareipositsioonid, Kõpu poolsaarele ehitati Mustana patarei (3×127 mm). Tahkuna 180 mm patareid ei taastatud.  

25. märtsil 1949 küüditati Hiiumaalt 286 inimest.. 1950. aastal moodustati Hiiumaast Hiiumaa rajoon, mis eksisteeris kuni 1989. aastani.
pisi|Hiiumaa ja Saaremaa 1954. aasta Ameerika Ühendriikide sõjalisel kaardil
Mustana ja Hiiessaare rannapatareid vähendati juba 1950. aastal ja järgmine suurem vähendamine algas 1956. aastal. 1960. aasta sügiseks likvideeriti Ristna ja Tahkuna patareid ja 1960. aasta lõpus vahetasid Balti Laevastikus rannasuurtükiväe välja rannakaitse raketiväeosad. Kärdla polgu ja rannasuurtükiväe üksuste likvideerimisega vähenes sõjaväelaste arv Hiiumaal oluliselt. Alles jäid NSV Liidu piirivalve väeosad Hiiumaal, õhukaitse raadiolokatsioonirood Ristnas, mereväe sideväeosad. NSV Liidu mereväe hallata olid aga tuletornid koos eraisikutest personaliga. 1985. aastal toodi uue väeosana Tahkunasse teine õhukaitse raadiolokatsioonirood (u 60 meest).

Kogu saar kuulutati NSV Liidu kitsendatud liikumisvabadusega piiritsooniks, 1944. aasta Rootsi pagemisest järele jäänud paadid hävitati või koondati alalise valvega sadamatesse. Rannavetes patrullisid piirivalvelaevad ja -kaatrid. 1992. aastaks oli jäänud viis NSV Liidu piirivalvekordonit (Suursadama, Kärdla, Kõrgessaare, Ojaküla ja Sõru), 8 tehnilise vaatluse posti ja 24 väiksemat vaatlusposti. Piiritsooni lubade süsteem tühistati 1987. aasta oktoobris, Venemaa piirivalve lahkus Hiiumaalt 1992. aasta septembris. Viimased Venemaa sõjaväelased lahkusid Hiiumaalt veebruaris 1993. aastal.

1960. aastate alguses pandi peaaegu kõigisse Hiiumaa kodudesse elekter.
pisi|Hiiumaa omavalitsusüksused enne 2013. aastat, kui Kõrgessaare vald ja Kärdla linn liitusid Hiiu vallaks
Tähtsaimaks majandusharuks sai veise- ja seakasvatus. Saarel oli üks kalurikolhoos – Hiiu Kalur, mis andis tööd umbes 1400 inimesele.

 Taastatud Eesti Vabariik 
1. jaanuarist 1990 moodustati Hiiumaa rajoonist Hiiumaa maakond, mis 1991. aastal nimetati ümber Hiiu maakonnaks. Pärast Venemaa sõjaväeosade ja piirivalve lahkumist saart esialgu ei avatud. Kuni 1993. aasta lõpuni pidi saarele pääsemiseks olema saarel välja antud külaliskaart.

Hiiumaa ringtee asfalteerimine lõppes 2000. aastal.

 Vaata ka 
 De la Gardie
 Ungern-Sternberg
 Stenbock
Hiiumaa majandus

 Viited 

 Kirjandus 
 Aivar Kriiska "Aegade alguses. 15 kirjutist kaugemast minevikust". Tallinn 2004, lk 107–127
 Kaljo Põllu "Hiiumaa rahvapärane ehituskunst". Tartu 2005, lk 35–50

 Välislingid 
 Mälestusi Hiiu Ungrutest www.folklore.ee
 Hiiumaa Muinsuskaitse Seltsi Toimetised nr 1, nr 3, nr 4, nr 5
Hiidlased II maailmasõja lahingutes. Koostanud Otto Mägi Toimetanud Riina Jesmin. Kirjastus: Hiiumaa Rahvapärandi Kaitse ja Kasutamise Sihtasutus, Kärdla, 2003, 200 lk
Hiiumaa kalmistud. Koostanud Vello Kaskor, Maarika Leis-Aste, Dan Lukas ja Mart Mõniste. Kirjastus: Hiiumaa Muinsuskaitse Selts, Kärdla, 2013, ISBN: 9789949333899, 176 lk, Hiiumaa Muinsuskaitse Seltsi väljaanne 1
Alo Särg, Hiiumaa mõisad. 2022, ISBN 978-9949-527-86-1, 208 lk
Vana Hiiumaa. Koostanud Toomas Karjahärm, 2013, ISBN 978-9949-466-93-1, 132 lk
Hiiumaa. Loodus. Aeg. Inimene. Koostanud Helgi Põllo, Aivi Telvik, Ermo Mäeots, 2015, ISBN 9789949383450, 1360 lk