Andrus Kasemaa (kirjanik)

Andrus Kasemaa (sündinud 18. juunil 1984 Dirhamis) on eesti luuletaja, proosakirjanik ja kriitik. 

Ta on lõpetanud Alatskivi Keskkooli (2005) ning saanud kõrghariduse Tartu Ülikoolis (2009), kus õppis kirjandust ja kultuuriteadusi.

Kasemaa varase loomingu tegevuspaik on Poeedirahu – kirjaniku loodud alternatiivmaailm, Peipsi-äärset omakandi mütoloogiat vahendav autori nn omailm. Kasemaa esimesed luulekogud "Poeedirahu" (2008) ja "Lagunemine" (2009) said kriitikute huvi ja sooja vastuvõtu osaliseks: arvustuse avaldasid näiteks Tõnu Õnnepalu ja Paul-Eerik Rummo. Luulekoguga "Poeedirahu" oli Kasemaa Betti Alveri debüüdiauhinna kandidaat.

Oma esimeses proosaraamatus "Leskede kadunud maailm" (2012) laiendab Kasemaa luulekogudest tuttavaks saanud motiive. Proosaraamatut täiendab meeleolupiltidega luulekogu "Kustutamatud õhtud" (2012). Samale ainesele tuginedes on Kasemaa koostanud ka kodulooraamatu "Ajapüüdja. Mälestusi Kokora mailt" (2017). Rohkem autor Poeedirahust otsesõnu kirjutanud ei ole, kuid mõned esikkogust pärinevad motiivid korduvad tema loomingus hiljemgi (näiteks lesed, motiiv "kui ma kord suren" jm).

Romaanis "Minu viimane raamat" (2014) käsitleb Kasemaa üksikisiku sobitumist ühiskonda. Luulekogud "Kui ma kord suren" (2018) ja "Muusa" (2019) sisaldavad peamiselt armastusluulet. Luuleraamatud "Olla luuletaja" (2017), "Mees otsib naist" (2019) ja proosateos "Vanapoiss" (2019) on kõik omal moel provotseerivalt ühiskonnakriitilised: luulekogu "Olla luuletaja" põhiteema on patsifism, luulekogu "Mees otsib naist" tekstid on ajendatud täiskasvanutelehe kuulutusterubriigist leitavast ning "Vanapoisis" käsitletakse tänapäeva Eesti tabuteemasid.

Üheks Kasemaa loomingut läbivaks motiiviks võib pidada imestust selle üle, kuidas inimesed alati ihkavad seda, mida neil parasjagu ei ole – nii ajastut (elu vabas Eestis vs. Vene aeg) kui ka asju (ilusad uued riided vs. taaskasutus) ja muid ainelisi võimalusi (vaene ida vs. rikas lääs). Kasemaa kirjutab enamasti minavormis, kasutab kohati autobiograafilist ainest ning valdab meisterlikult eri stiile – tulemus võib lugejat nii vaimustada kui ka segadusse ajada. Kirjandusteadlased on nimetanud tema kirjutamise viisi uuslihtsuseks, samuti uusnaivismiks ja uussiiruseks.

Andrus Kasemaa publitsistikat on ilmunud ajalehes Sirp ja ajakirjas Looming. Muu hulgas on Kasemaa arvustanud Jürgen Rooste, Veronika Kivisilla ja Jüri Kolgi loomingut ning avaldanud mõtteid Loomingu rubriigis "Kirjanik loeb". Omaenese kirjanikukreedost kõneleb Kasemaa intervjuus "Olla luuletaja – see on jääda inimeseks", mis ilmus Sirbis Eesti Vabariigi 100. sünniaastapäeva eel.

Andrus Kasemaa pälvis 2018. aastal Juhan Liivi luuleauhinna luuletusega "Oma kaasaegsetele", mis on ilmunud ajakirjas Vikerkaar ja luulekogus "Olla luuletaja". Kasemaa looming on andnud ainest teaduslikeks uurimistöödeks ja säravateks arvustusteks: näiteks analüüsib Brita Melts oma doktoritöös Poeedirahu, Johanna Ross aga esimeses Ants Orase nimelise kirjanduskriitika auhinnaga pärjatud arvustuses Kasemaa romaani "Minu viimane raamat".

Kasemaa "Leskede kadunud maailma" ainetel valmis Ugala teatris 2021. aastal lavastus.

 Teosed 
 "Poeedirahu" (Ilmamaa, 2008), luulekogu
"Lagunemine" (EKSA, 2009), luulekogu
 "Kustutamatud õhtud" (Tuum, 2012), luulekogu
 "Leskede kadunud maailm" (Varrak, 2012), proosa
 "Minu viimane raamat" (Varrak, 2014), proosa
 "Ajapüüdja" (Liivi Muuseum, Alatskivi Kogukonna Arenguselts, 2017), kodulooraamat
 "Olla luuletaja" (Tuum, 2017), luulekogu
 "Kui ma kord suren" (Eesti Keele Sihtasutus, 2018), luulekogu
 "Vanapoiss" (Loomingu Raamatukogu, SA Kultuurileht, 2019), proosa
 "Muusa" (Tuum, 2019), luulekogu
 "Mees otsib naist" (Eesti Keele Sihtasutus, 2019), luulekogu
 "Vanad uudised. Kokora valla lood" (Alatskivi Kogukonna Arenguselts, Liivi Muuseum, 2020), kodulooraamat
 "Silmapilk tagasi" (EKSA, 2020), luulekogu
 "Metsakuru" (EKSA, 2020), proosapoeem Eesti metsadest
 "Pipraterake" (EKSA, 2021), armastusluule
 "Minu lõhn" (Tuum, 2021), luuletused 2015–2021
 "Ema tuba" (EKSA, 2022), proosa
 "Au kolhoosikorrale!" (Varrak, 2023), proosa
 "Minu kangelased" (Varrak, 2025), poosa

 Tunnustus 
 2005 Betti Alveri kirjandusauhinna kandidaat ("Poeedirahu")
 2018 Juhan Liivi luuleauhind ("Oma kaasaegsetele", ilmunud ajakirjas Vikerkaar ja raamatus "Olla luuletaja")
 2024–2026 kirjanikupalk
 2024 Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastaauhinna kandidaat ("Au kolhoosikorrale!")

 Viited 

Kategooria:Eesti luuletajad
Kategooria:Eesti kirjanikud
Kategooria:Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna vilistlased
Kategooria:Sündinud 1984