Langobardia Minor

Langobardia Minor oli nimi, mis anti varakeskajal langobardide valdustele Kesk- ja Lõuna-Itaalias, täpsemalt Spoleto ja Benevento hertsogkonnad. Pärast langobardide kuningriigi vallutamist Karl Suure poolt 774. aastal jäid need alad langobardide kontrolli alla.

Saabudes aastal 568 Friuli kaudu Itaaliasse, rebisid langobardid Bütsantsilt suure osa maismaast Alpidest lõuna pool, kuid ei suutnud moodustada, vähemalt algul, ühtset ja terviklikku valdust. Alistatud maad liigitati kaheks tähtsaks alaks: Langobardia Maior Alpidest kuni tänapäevase Toscanani ja Langobardia Minor, mis koosnes valdustest lõuna pool Bütsantsi territooriume (mis 6. sajandi lõpul venisid Roomast läbi tänapäeva Umbria ja Marche Ravennani). Ravenna eksarhaat oli Roomaga ühendatud "Bütsantsi koridori" kaudu, mis kulges läbi Orvieto, Chiusi ja Perugia ning eraldas Langobardia Minorit Langobardia Maiorist. 

Kui Langobardia Maior oli jagunenud paljudeks hertsogkondadeks ja gastaldiateks, siis Langobardia Minor säilitas langobardide kuningriigi kestel (568–774) tähelepanuväärse institutsioonilise stabiilsuse, jäädes jagatuks kaheks, Spoleto ja Benevento hertsogkonnaks. Need moodustati kohe pärast langobardide sissetungi 570. aastatel ning esimesed hertsogid olid Faroald Spoletos ja Zotto Beneventos. Algul hõivasid nad geograafiliselt ainult sisemaa, jättes rannikualad Bütsantsi kontrollida; alles hiljem (eriti Agilulfi valitsemise ajal 591–616) ulatusid langobardide valdused ka rannikule. Nii said kahe hertsogkonna alamateks kogu Aadria mere kallas Bütsantsi kindluste Ancona (põhjas) ja Otranto (lõunas) vahel; Joonia ja Türreeni mere kaldad langesid siiski ainult osaliselt Benevento hertsogi võimu alla, kes ei olnud kunagi võimeline jäävalt vallutama Napolit, Salentot ja Calabria tippu (Cosenzast ja Crotonest lõunas) ning muidugi mitte Roomat ja selle eeslinnu.

Kategooria:Langobardide kuningriik
Kategooria:Itaalia keskaeg