Aleksandr Popov

Aleksandr Stepanovitš Popov (vene Александр Степанович Попов; 16. märts 1859 – 13. jaanuar 1906) oli vene füüsik, elektriinsener, professor, üks raadio leiutajaid.

Elulugu
Aleksandr Popov sündis Uuralis Turjinskie Rudnikis. Perekonnas oli kuus last, nende hulgas ka tuntud kunstnik Avgusta Kapustina. Isa oli kohaliku kiriku preester. Elati väga vaeselt.

10-aastaselt Aleksandr saadeti Dalmatjevi vaimulikku kooli, kus ta vanem vend Rafail õpetas ladina keelt. Popov õppis seal aastast 1868–1870. Aastast 1871 Popov jätkas õpinguid kolmandas klassis Jekaterinburgi vaimulikus koolis. 1873. aastal lõpetas Popov õpingud Jekaterinburgis väga hea tulemusega. Popov õppis veel Permi vaimulikus koolis 1873–1877. Seejärel õppis Peterburi ülikoolis füüsika-matemaatika erialal. Ülikooliaastad olid Popovi jaoks erakordselt keerulised, kuna raha ei jätkunud ja ta pidi tööl käima. Just sel ajal Popov sai aru, mis ala talle huvi pakub: kaasaegse füüsika probleemid.

1882. aastal lõpetas Popov Peterburi Riikliku Ülikooli füüsika-matemaatika teaduskonna. Talle pakuti jätkata õpinguid ja saada kraad, mis võimaldaks tal töötada professorina. 1882. aastal kaitses Popov oma elektriteemalise lõputöö. Kroonlinnas sai ta matemaatika, füüsika ja elektrotehnika professoriks.  Alates 1901. aastast juhtis Popov Peterburi Elektrotehnika Instituudi füüsika osakonda; 1905. aastal sai temast instituudi direktor.

Popov suri 31. detsembril 1905 (13. jaanuaril 1906) Peterburis.

 Teadustegevus 
1880. aastate lõpu poole alustas Popov uurimistööd elektromagnetlainete leviku, polarisatsiooni, peegeldumise ja murdumise kohta. 1895. aasta algul konstrueeris Aleksandr Popov Peterburis elektromagnetlainete koheerertüüpi vastuvõtja, mida kasutas algul äikesemärkijana, mis hoiataks äikesetormide eest, seejärel morsesignaalide vastuvõtjana.

Täiustanud koheererit ja lisanud antenni tutvustas Popov oma leiutist 25. aprillil (7. mail uue kalendri järgi) 1895. aastal Vene Keemiaseltsi koosolekul. Loengu teema oli “Metallipuru seos elektriliste võnkumistega”. 1896. aasta jaanuaris avaldas Popov Vene Füüsika ja Keemia Seltsi ajakirjas artikli "Elektriliste võnkumiste detekteerimise ja registreerimise seade", milles ta esitas sellekohase raadiovastuseadme skeemi ja üksikasjaliku kirjelduse. Seadme edukas praktiline rakendamine tõestas, et see suudab tuvastada atmosfäärist tulevaid elektromagnetlaineid, esialgu välgulööke äikese ajal. 24. märtsil 1896 demonstreeris ta signaalide traadita edastamist umbes 250 meetri kaugusele, saates ja võttes vastu esimese raadiotelegrammi. Tekst koosneb kahest sõnast "ГЕНРИХ ГЕРЦ" (Heinrich Hertz).

1896. aasta juunis patenteeris itaallane Guglielmo Marconi Inglismaal leiutise, mis oli sarnane Popovi varem avaldatud vastuvõtuseadme konstruktsiooniga. See ajendas vene teadlast avaldama Venemaa ja rahvusvahelises ajakirjanduses rea avaldusi, kus kaitses oma eelisõigust. Erinevalt Marconist ei õnnestunud Popovil aga oma leiutist patenteerida  ja raadiotelegraafi leiutajaks peetakse üldiselt Marconit tema varase patendi tõttu. 

1897. aasta suvel suurendas Popov raadiolainete edastusulatust viie kilomeetrini. Aastatel 1898 ja 1899 juhtis Popov raadioside katseid Läänemerel ja Mustal merel ning töötas välja meetodi vastuvõetud raadiolainete helisignaaliks muundamiseks (varem sai signaale salvestada paberlindile). Selliste jaamadega olid varustatud paljud laevad ja sadamad. 7. septembril 1899 õnnestus pidada raadiosidet laevadega, mis olid 14 kilomeetri kaugusel kaldast. 1900. aastaks jõudis sideulatus juba 112 kilomeetrini.

 Popovi äikesemärkija 
pisi|Popovi välgudetektori skeem 
Popovi raadiolainete detekteerimise (tuvastamise) seadme keskne osa oli koheerer (C) – metallipuruga täidetud klaastoru, mille elektroodidevaheline elektritakistus  välgu tekitatud elektromagnetvälja mõjul järsult väheneb. Koheerer oli ühendatud antenniga (A) ja vooluringiga, milles oli relee (R) ja patarei (V). See vooluring juhtis elektrikõlistit (B). Pikselöögiga kaasnenud raadiolained muutsid koheereri juhtivaks, patarei vool läbis relee mähist, relee kontaktid sulgusid ja andsid voolu elektrikõlisti elektromagnetile (E), pannes selle kõlisema.

Popov lisas koheereri automaatse lähtestamise funktsiooni: kellakõra tagasihüppamisel  koputas see koheererit, taastades selle vastuvõtuoleku. declassified 8 January 2008
Koheereri juhtmetes olevad kaks paispooli (L) takistasid koheereri raadiosignaali lühistamist alalisvooluahela kaudu. Ta ühendas oma vastuvõtja kõrgel õhus rippuva traatantenni (A) ja maaühendusega (G). Antenni idee võis pärineda piksevardalt ja see oli varajane monopoolantenn.Sungook Hong, Wireless: From Marconi's Black-box to the Audion, MIT Press, 2001, p. 202

Viited

Kategooria:Venemaa füüsikud
Kategooria:Sündinud 1859
Kategooria:Surnud 1906