Heinrich Rudolf Hertz

Heinrich Rudolf Hertz (22. veebruar 1857 Hamburg – 1. jaanuar 1894 Bonn) oli saksa füüsik. 1886. aastal tekitas ja tuvastas ta esimesena eksperimentaalselt elektromagnetlaineid, saades seeläbi nende avastajaks. 

Tema järgi on nimetatud sageduse mõõtühik herts (tähis Hz).

 Elu 
Heinrich Rudolf Hertz pärines väljapaistvast hansaperest. Tema isal oli õigusteaduse doktori kraad ja ta oli aastatel 1887–1904 Hamburgi kohtusüsteemi president. Tema ema Anna Elisabeth oli garnisoniarsti tütar.

1886. aastal abiellus Heinrich Hertz Elisabeth Dolliga (1864–1941). Abielupaaril oli kaks tütart, Johanna (1887–1967) ja Mathilde Hertz (1891–1975).

1892. aastal diagnoositi Hertzil pärast rasket migreenihoogu Wegeneri granulomatoos. Ta suri sellesse Bonnis 36-aastaselt.

 Haridus ja õppetegevus 
Hertz lõpetas Hamburgis Johanneumi gümnaasiumi ja valmistus seejärel inseneriõpinguteks Maini-äärses Frankfurdis asuvas projekteerimisbüroos. Pärast aastast sõjaväeteenistust asus ta õppima matemaatikat ja füüsikat Müncheni Tehnikaülikoolis.

1878. aastal siirdus ta Berliini Friedrich Wilhelmi Ülikooli (nüüd Humboldti Ülikool). 23-aastaselt sai ta doktorikraadi ning jäi kaheks aastaks tööle Hermann von Helmholtzi assistendina Berliinis, kus ta hakkas uurima katoodkiirte füüsikalist olemust.

1883. aastal sai Hertzist teoreetilise füüsika õppejõud Kieli Christian Albrechtsi Ülikoolis. Aastatel 1885–1889 õpetas ta Karlsruhe Tehnoloogiainstituudis professori ja füüsikakateedri juhatajana.

Alates 1889. aastast oli ta Bonni Ülikooli füüsikaprofessor, olles tagasi lükanud pakkumised Berliinist, Giessenist ja Ameerika Ühendriikidest.

 Tegevus füüsikuna
pisi|Sellist Heinrich Daniel Rühmkorffi väljatöötatud sädeinduktorit kasutas Hertz elektromagnetlainete tekitamiseks
pisi|Hertzi katseseade sädeinduktori ja metallkuulide abil mahtuvuslikult pikendatud dipooliga saateantennina ja katkestatud metallrõngaga (silmusdipooliga) vastuvõtuantennina

1886. aastal tekitas ja demonstreeris Hertz oma katseseadmega esimesena elektromagnetlaineid (sagedusega umbes 80 megahertsi).
13. novembril 1886 õnnestus tal tekitada ja edastada elektromagnetlaineid saatjalt vastuvõtjale.Albrecht Fölsing: Heinrich Hertz. Hoffmann und Campe, Hamburg 1997, ISBN 3-455-11212-9, S. 275.  Sellega kinnitas ta James Clerk Maxwelli elektromagnetismi põhivõrrandeid ja eriti valguse elektromagnetilist olemust. Hertz avaldas valguse elektromagnetilise teooria eksperimentaalse tõestuse 1888. aastal.Paul Diepgen, Heinz Goerke: Aschoff/Diepgen/Goerke: Kurze Übersichtstabelle zur Geschichte der Medizin. 7., neubearbeitete Auflage. Springer, Berlin/Göttingen/Heidelberg 1960, S. 46. Hertzi poolt demonstreeritud elektrilise dipooli elektromagnetiline kiirgus vastas täpselt sellele, mida Maxwell ise oli varem nende võrrandite abil arvutanud punktdipooli jaoks.

Heinrich Hertz töötas sel ajal Karlsruhes ja jätkas oma uurimistööd nähtamatute elektromagnetlainete (raadiolainete) alal. Ta näitas, et need levivad samamoodi ja sama kiirusega kui valguslained (murdumine, polarisatsioon ja peegeldumine). 13. detsembril 1888  esitles ta Berliini Teaduste Akadeemias oma uurimistööd elektromagnetlainete kohta „Über Strahlen elektrischer Kraft (Elektrijõu kiirtest).Andrea Westhoff: Entdecker der Wellen. In: Deutschlandradio. 22. Februar 2007. Heinrich Hertzi leiud panid aluse traadita telegraafi ja raadio väöljaarendamisele.

1886. aastal uuris Hertz välist fotoelektrilist efekti, mille oli juba 1839. aastal avastanud Alexandre Edmond Becquerel. Sellealast uurimistööd jätkas aasta hiljem Wilhelm Hallwachs (Hallwachsi efekt). Efektil oli eriline roll Albert Einsteini valguskvanthüpoteesi sõnastamisel 1905. aastal.

1889. aastal jätkas ta Bonnis professorina katoodkiirte uurimist ja näitas oma viimases eksperimentaalses uuringus 1891. aastal, et need suudavad tungida läbi õhukese metall-lehe. See pani aluse röntgenikiirte avastamisele 1895. aastal Wilhelm Conrad Röntgeni poolt.Gundolf Keil: Robert Koch (1843–1910). Ein Essai. In: Medizinhistorische Mitteilungen. Zeitschrift für Wissenschaftsgeschichte und Fachprosaforschung. Bd. 36/37, 2017/2018 (2021), S. 73–109. 

 Tunnustus 

 1888 – Matteucci medal
 1890 – Rumfordi medal

 Viited 

Kategooria:Saksamaa füüsikud
Kategooria:Sündinud 1857
Kategooria:Surnud 1894